ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 317/3517/21
провадження № 51-4127 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                   ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021082230000430 від 14 вересня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючого неповну середньою освіту, маючого на утриманні неповнолітню дитину, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця: АДРЕСА_2 , уродженця с. Басань Пологівського району Запорізької області, громадянина України, раніше неодноразово судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357 Кримінального Кодексу (далі - КК) України,
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2023 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2023 року  ОСОБА_7  засуджено до покарання: за частиною 2 статті 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за частиною 3 статті 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, строк відбуття якого ухвалено обраховувати з моменту фактичного затримання, тобто з 14 вересня 2021 року.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 , визнаний винним у тому, що 13 вересня 2021 року, приблизно о 19 годин 00 хвилин, знаходячись навпроти території домоволодіння АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_6 , який керував автомобілем DAЕWOO LANOS реєстраційний номер НОМЕР_1 , руками наніс йому не менше трьох ударів по голові, спричинивши тим самим потерпілому тілесні ушкодження у виді синців на верхній повіці лівого ока, в лівій тім`яній ділянці, садна в правій скроневій ділянці, над червоною каймою верхньої губи зліва, біля мочки лівої вушної раковини, які відповідно до висновку експерта № 1785п від 12 жовтня 2021 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та в подальшому витягнув потерпілого ОСОБА_6 з салону автомобіля марки DAЕWOO LANOS реєстраційний номер НОМЕР_1 , таким чином забезпечивши собі доступ до його салону, сів на водійське сидіння вказаного автомобілю, де за допомогою ключа-запалення привів у роботу двигун та продовжуючи свій умисел на незаконне заволодіння вищевказаним автомобілем поїхав у невідомому напрямку.
Крім того, 13 вересня 2021 року, приблизно о 20 годин 00 хвилин, ОСОБА_7 , після незаконного заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки DAЕWOO LANOS реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в салоні даного автомобіля, який знаходився навпроти території домоволодіння АДРЕСА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав мобільний телефон марки «Xiаomi MI A2 Lit» imei: НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_6 , вартість якого, відповідно до висновку експерта від 26 жовтня 2021 року становить 2300 гривень 00 копійок, після чого залишив місце вчинення злочину з викраденим майном, отримавши можливість розпорядитися ним на власний розсуд.
Крім того, 13 вересня 2021 року приблизно о 20 годин 00 хвилин, ОСОБА_7 , після незаконного заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки DAЕWOO LANOS реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в салоні даного автомобіля, який знаходився навпроти території домоволодіння АДРЕСА_4 , виявив та викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 09.08.2011 Запорізьким РВ ГУМВС України в Запорізькій області, на ім`я ОСОБА_6 . 
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом вчинене повторно, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, та за ч. 3 ст. 357 КК України як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2023 року скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 залишено без задоволення, вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судами покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що:
- суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, не застосував закону який підлягав застосуванню, а саме ст. 66 КК України, та не взяв до уваги таку пом`якшуючу обставину як визнання вини за вчинення злочину;
- суди попередніх інстанцій при призначенні покарання, не врахували п. 1-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»;
- суд апеляційної інстанції також не взяв до уваги наявність пом`якшуючої обставини та, залишаючи призначене місцевим судом покарання, не вмотивував своє рішення;
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- засуджений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_9 просили подану касаційну скаргу задовольнити з підстав, у ній наведених, а рішення судів попередніх інстанцій - скасувати, направивши кримінальне провадження на новий розгляд до суду першої інстанції;
- прокурор ОСОБА_5 подану касаційну скаргу просила залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Відповідно до ч. 2 вказаної статті, при вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Правильність висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини засудженого, правильності кваліфікації його дії у касаційній скарзі захисника не оспорюється, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.
Що стосується тверджень захисника щодо неврахування судами п. 1-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК України.
Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид та міру покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії проступку, нетяжкого та тяжкого злочинів, а також врахував дані щодо особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
При цьому, при призначенні покарання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 суд визнав активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а обставиною, що його обтяжує - рецидив кримінальних правопорушень.
З огляду на наведене вище, місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій статей, якими визначена кримінальна відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
При цьому, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого, окремо зауважив, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, аналогічних умисних корисливих тяжких злочинів, має незняті та непогашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення через більш ніж рік після звільнення з місць позбавлення волі за попереднім вироком, раніше двічі звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак наведені обставини не зумовили спричинення позитивних змін в його особистості та не створили у останнього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчило про відсутність належних висновків з боку ОСОБА_7 та бажання стати на шлях виправлення, що у сукупності свідчило про його підвищену суспільну небезпеку.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду врахувала, що обвинувачений не працевлаштований та суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід, як зазначено судом апеляційної інстанції, свідчить про те, що матеріальний дохід останнього забезпечувався шляхом вчинення кримінальних правопорушень.
До того ж, в ухвалі суду апеляційної інстанції зауважено, що  ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкцій статей, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, місцевий суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.
На підставі викладених обставин, колегія суддів апеляційного суду погодилась із висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і серед іншого, вказала, що підстави для пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні, залишивши вирок місцевого суду без зміни.
Таким чином, при призначенні покарання, суди належним чином вмотивували свої рішення та навели правове обґрунтування кожному критерію який повинен враховуватися судами при призначенні покарання, а тому твердження захисника в цій частині, Верховний Суд вважає неспроможними.
Крім того, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо визнання обвинуваченим своєї вини, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважила, що такі повністю спростовуються змістом наданих ОСОБА_7 у судовому засіданні (суду першої інстанції) показань, оскільки позиція обвинуваченого не свідчила про негативну оцінку та осуд своїх дій, та не вказувала на бажання виправитись перед суспільством. 
З наведеним погоджується і колегія суддів Верховного Суду, та надаючи оцінку твердженням захисника в частині незастосування ст. 66 КК України до засудженого та неврахування наявності такої пом`якшуючої обставини, як визнання вини за вчинення злочину судами, зазначає таке.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Так, згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість, як вбачається зі змісту показань, зазначених у вироку суду першої інстанції, та які було враховано при призначенні йому покарання судом першої інстанції, обвинувачений  ОСОБА_7  під час допиту повідомив, що визнає лише факт спричинення потерпілому ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень та в іншій частині пред`явлене обвинувачення не визнав. 
Враховуючи викладені обставини, Верховний Суд зауважує, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину, водночас, якщо особа визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім, у зв`язку із чим, місцевим судом обґрунтовано не встановлено факту щирого каяття обвинуваченого у вчиненні злочину та не визнано такий обставиною, що пом`якшує покарання останньому. 
Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 за апеляційними скаргами з аналогічних підстав, наведених у касаційній скарзі, в тому числі в частині призначеного покарання, вказав на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення належним чином вмотивовані та обґрунтовані, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них зазначені підстави, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
З огляду на наведене, та приймаючи до уваги, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, має 5 непогашених судимостей за вчинення корисливих злочинів, неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі, двічі до нього було застосовано положення ст. 75 КК України, проте останній належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через тяжкість, оскільки таке покарання призначено в межах санкцій ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК України, з наведенням відповідних мотивів.
Відповідно до ст. 436 КПК України, суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України, для його скасування або зміни.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                        ОСОБА_3