Справа № 344/8472/22 
Провадження № 22-ц/4808/550/24 
№22-ц/4808/636/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2024 року                                                                        м. Івано-Франківськ 

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Мальцевої Є.Є., 
за участю секретаря – Кузів А.В.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року та на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року, ухвалені судом у складі судді Польської М.В., 
та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 
на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року, постановлене судом у складі судді Польської М.В.,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку та стягнення судових витрат,

в с т а н о в и в:
У липні 2022 року ОСОБА_1 завернулась до суду з вищезазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
16.12.2004 року позивачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №032611, площею 0,027 га кадастровий номер 261010000030040077, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
В 2000 році перед отриманням Державного акту на право власності на земельну ділянку нею було виготовлено технічний звіт по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації. ЇЇ межівником була ОСОБА_2 , яка підписала та узгодила межу суміжних земельних ділянок,жодного спору щодо встановлення меж не було.
01.07.2016 року ОСОБА_2 відчужила свою земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 261010000030040329 за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , і з 2019 року виник спір між позивачкою та ОСОБА_3 , як новим власником ділянки, щодо існуючих меж.
Після ознайомлення з матеріалами справи №344/16992/19 позивачці стало відомо що в Технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості наявні Акт обстеження і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та кадастровий план земельної ділянки ОСОБА_2 , де зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по стороні «А-Б» межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 та підкріплені підписом ОСОБА_5 ; кадастровий план земельної ділянки, де зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по стороні стороні «А-Б» межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 ніколи не була власником земельної ділянки за адресою: : АДРЕСА_2 , а власником з 2004 року є позивачка, а також те, що Технічна документація датована 2016 роком, а у 2013 році померла ОСОБА_6 , а отже така й не могла погоджувати будь яку Техдокументацію. 
Вважає внесення завідомо неправдивих відомостей в технічну документацію порушує її право на користування належної їй земельної ділянки.
В подальшому Технічна документація була використана ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 у зв`язку з чим державна реєстрація прав на земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 261010000030040329 за адресою АДРЕСА_2 підлягає скасуванню.
Просила суд визнати недійсною Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.043 га, кадастровий номер 261010000030040329, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 261010000030040329 за адресою АДРЕСА_2 , за реєстраційним номером 978538726101.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання недійсною Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку та стягнення судових витрат відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду,  ОСОБА_1  звернулась до суду з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
Також просить скасувати додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року, скаржниця зазначила, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки в період часу з 12.10.2023 року суд призначив судові засідання на 25.10.2023 року, 15.11.2023 року, 28.11.2023 року, 05.12.2023 року, 13.12.2023 року, 14.12.2023 року та незважаючи на неодноразову неявку позивачки та її представника, які належним чином були повідомленні про час і місце розгляду справи, за їх відсутності та відсутності від них заяви про розгляд справи за їх відсутності, розглянув справу та ухвалив рішення. 
Крім того у судовому засідання від 05.12.2023 року суд розглянув клопотання позивачки за її відсутності та відсутності її представника, а в судовому засіданні від 13.12.2023 року суд дослідив письмові докази по справі за відсутності позивачки та її представника.
Вважає, що встановивши неодноразову неявку позивачки та її представника до суду, суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Крім того, скаржниця зазначила, що предметом розгляду даної справи є технічна документація та реєстрація права власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , кадастровий №2610100000:03:004:0329 площею 0,0433 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на земельну ділянку було зареєстровано за відповідачкою 01 липня 2016 року, про що свідчить інформаційна довідка №64057092, яка містить інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Власником суміжної земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0077, площею 0.0271 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 є позивачка. Новий державний акт ОСОБА_8 не виготовлявся, отже право власності ОСОБА_8 виникло на підставі договору купівлі продажу від 01.07.2016 року та даних кадастрового плану за 2016 рік сформованої земельної ділянки, технічної документації виготовленої ПП «Галко-ІФ» на ім`я ОСОБА_2 та державного акту серії IV-ІФ№0011334 на ім?я колишнього власника ОСОБА_2 ..
В державному акті серії IV-ІФ №0011334 (без дати видачі та кадастрового номеру) на ім?я ОСОБА_9 є план зовнішніх меж та описана конфігурація ділянки кадастровий №2610100000:03:004:0329 площею 0,0433 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , згідно якого лінійна конфігурація даної земельної ділянки на момент видачі державного акту складає: по лінії АГ-19,72 м. по лінії АБ-22,49м, по лінії БВ 19,80м. та по лінії ВГ- 16,62м. Тобто, на момент видачі Державного акту IV-ІФ№0011334 на ім?я ОСОБА_2 дана земельна ділянка не була сформована і їй не був присвоєний кадастровий номер.
Зазначила, що до укладення договору купівлі продажу продавцем ОСОБА_2 в порядку ст.79-1 ЗК України в 2016 році було сформовано земельну ділянку як об`єкт цивільних прав за кадастровим №2610100000:03:004:0329 та виготовлено технічну документацію. 
Згідно технічної документації за Кадастровим планом земельної ділянки №2610100000:03:004:0329, виданого на ім?я ОСОБА_2 на час сформування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав до укладення договору купівлі продажу станом на 2016 рік лінійні розміри ділянки за кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 були змінені власником за згодою сусідніх землекористувачів і вже не відповідали первинному державному акту. 
Лінійні розміри по літері АБ- склали 20,60 (замість в державному акті 22,49м.), по літерам БВ- склали 11,22+7,72=18,94м. (замість в державному акті 19,80м.) по літері ВГ-15,80м. (замість в державному акті 16,62м.). 
В технічному плані фактичний розмір земельної ділянки також не відповідає розмірам зазначеним в державному акті, а саме по стороні зазначеній в дер.акт літ.АБ розмір складає 1,8+15,3+4,83=21.93 (замість 22,49) по лінії зазначеній в державному акті літ. ВГ-22,25 (замість 16.62) 
Зміна конфігурації земельної ділянки в 2016 році не була погоджена ОСОБА_2 з сусіднім землекористувачем ОСОБА_10 , оскільки в кадастровому плані від 2016 року, акті обстеження і узгодження меж в натурі від 16.06.2016 року і акті приймання-передачі межових знаків поставив підпис попередній власник земельної ділянки ОСОБА_11 , яка продала земельну ділянку в 2004 році позивачці, а також згідно свідоцтва про смерть померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до висновку експертів №201/23-28 від 10.08.2023 року технічна документація виготовлена в червні 2016 року на ім?я ОСОБА_12 (теперішній власник і позивач Прокопів) за складом та змістом не відповідає вимогам законодавства.
Крім того скаржниця посилається на те, що згідно до п.4 висновку експерта №2241/21-28/1442-1446/22-28/11381/22-49 від 14.05.2022 року на дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 площею 0,0433 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 має місце накладки між земельними ділянками кадастрові номери 2610100000:03:004:0329 та 2610100000:03:004:0077. 
Факт накладення на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:03:004:0077 підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру від 26.08.2021 року.
Згідно акту обстеження і узгодження зовнішніх меж в натурі від 16.06.2012 межа «АБ» проходить по кам`яній огорожі, станом на 2016 рік огорожа між земельними ділянками існує і є твердою. Жодних змін в огорожу сторони не вносили. 
Згідно до кадастрового плану за 2016 рік на земельній ділянці кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 ОСОБА_12 самовільно збудований сарай на куті перетину двох ліній АБ та БВ по яким знаходиться кам`яна огорожа. 
Відповідачка надала план-схему земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 вже за 2019 рік згідно даних ДЗК, в якому кут на якому знаходиться самовільно збудований сарай вже зазначається як фактична межа, а межа земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 на куті самочинного будівництва згідно даних ДЗК знаходиться за кам`яною огорожею. 
Також, згідно плану меж земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 за 2019 року, між самочинною спорудою (сараєм) який збудований по кам?яній огорожі зазначено кут, який заходить на земельній ділянці позивачки. 
Згідно до плану меж земельної ділянки Державного акту на ім?я ОСОБА_1 та плану встановлення меж земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0077, лінія ВГ- межа між спірними земельними ділянками є рівною. 
Вважає, що тільки шляхом визнання недійсною та скасування державної реєстрації речових прав можливе відновлення її порушеного права.
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року позивачка зазначила, що відповідачкою до ухвалення рішення не було подано заяву про стягнення судових витрат та договір від 22.08.2022 року про правову допомогу, угоду про внесення змін від 26.09.2022 року, яка стосується зміни умов договору про оплату роботи адвоката.  Звертає увагу суду, що зазначені докази подані після ухвалення судового рішення.
Щодо розрахунку судових витрат зазначила, що за серпень 2022 року по лютий 2024 року за ведення справи зазначена сума15000 грн, проте за вказаний період часу не зазначено кількість судових засідань та час потрачений адвокатом на їх участь. 
Крім того вважає, що 10000 грн в якості гонорару за успіх ухвалення рішення на корись замовника не підлягає стягненню, оскільки відмова у задоволені позову не може вважатись успіхом замовника. 
Скаржниця послалась на правовий висновок, викладений в постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22, зазначила, що відповідач під час розгляду справи не зазначав прохання про необхідність стягнення судових витрат, в судових дебатах зазначив загальну заяву про стягнення судових витрат, до ухвалення у справі рішення не надав доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказав будь-яких причин, які унеможливлюють подання ним вчасно відповідних доказів, не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення. 
Також не наведені обставини поважності причин неподання відповідних доказів щодо правничої допомоги у поданій представником позивача заяві від 09.12.2024 року.

Не погодившись з додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.03.2024 року,  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє  ОСОБА_13 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року в частині відмови стягнути на користь відповідачки 15 000 грн витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частин нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця зазначила, що відповідно до вимог п.8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України у відзиві на позовну заяву було вказано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи та складає 15000 грн та 10000 грн у випадку ухвалення рішення по справі №344/8472/22 на користь клієнта. Зазначено, що докази витрат відповідача ОСОБА_3 за надання правової допомоги адвокатом буде надано в порядку ч. 8 ст.141 ЦПК України.
У судовому засіданні 06 лютого 2024 року представником відповідача було зроблено заяву про подання доказів на підтвердження судових витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, що підтверджується протоколом судового засідання від 06 лютого 2024 року. 09 лютого 2024 року представником відповідача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, разом із документами на підтвердження судових витрат, що відповідає нормам ст. 141 ЦПК України.
Незважаючи на те, що сторонами визначено фіксований гонорар, в акті виконаних робіт від 08 лютого 2024 року було конкретизовано правову допомогу, яка надавалась адвокатом в інтересах ОСОБА_3 зазначив, що у справі відбулося 18 судових засідань, на 15 з яких прибував представник відповідачки, тому вважає що суд першої інстанції мав застосувати правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.
Вважає, що висновок суду про відмову у стягненні витрат на правову допомогу у вигляді «гонорару успіху», який визначено п. 3.1.1. Договору про надання правничої допомоги від 25 серпня 2022 року не відповідає правовому висновку, закріпленому в постанові Великої палати Верховного суду від 12 травня 2020 року №904/4507/18.
Крім того, посилається на те, що позивачкою не було подано до суду першої інстанції заяву про зменшення витрат на правову допомогу, а фактично було подано заяву про відмову у стягненні таких витрат. 
Вказала, що позивачкою систематично вживались дії на затягування розгляду справи, що не враховано судом.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2024 року, відповідачка ОСОБА_3 зазначила, що вона є власником земельної ділянки кадастровий №2610100000:03:004:0329 площею 0,0433 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 01 липня 2016 року №1621, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 01 липня 2016 року №1617. 
ОСОБА_1 є власником суміжної земельної ділянки кадастровий №2610100000:03:004:0077 площею 0,0271 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 . 
Причиною виникнення спірних правовідносин є факт накладення земельної ділянки ОСОБА_1 кадастровий №2610100000:03:004:0077 площею 0,0271 га на земельну ділянку ОСОБА_3 кадастровий №2610100000:03:004:0329 площею 0,0433 га, в результаті чого ОСОБА_1 фактично використовує належну ОСОБА_3 частину земельної ділянки, зайнявши її в тому числі шляхом розміщення самочинної забудови. 
Факт порушення прав ОСОБА_3 на її земельну ділянку з боку ОСОБА_1 шляхом, в тому числі, самочинного будівництва на її земельній ділянці підтверджується постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі №344/16992/19. 
Позивачка у даній справі №344/8472/22 апелює тими ж обставинами, яким вже була надана оцінка та які в повній мірі були дослідженні судом апеляційної інстанції у справі №344/16992/19, в даній справі надавалась оцінка усім доводам скаржника, що відображені в апеляційній скарзі - наявність кадастрового номеру земельної ділянки відповідачки, первинність формування ділянок, конфігурації ділянки відповідачки, довжини ліній земельної ділянки, необхідність виготовлення державного акту, що за змістом ч.4 ст.82 ЦПК України звільняє відповідача від обов`язку доказувати безпідставність тверджень скаржника.
Звертає увагу суду, що матеріали справи не містять доказу порушеного права позивача з боку відповідачів. У взаємовідносинах сторін саме ОСОБА_1 своїми діями порушує права ОСОБА_3 , що підтверджується постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі №344/16992/19. 
Щодо вимоги про визнання недійсною Технічної документації, то виходячи із норм законодавства, практики Верховного Суду, викладеної в постанові від 17 вересня 2019 року у справі №710/2564/2012, від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц Технічна документація не може бути предметом судового оскарження, оскільки не має та не може мати самостійного правового значення.
Щодо другої позовної вимоги про визнання недійсною та скасування Державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, то позивачка не зазначала інших підстав на предмет її окремого доведення. Оскільки в задоволенні першої позовної вимоги було обґрунтовано відмовлено судом першої інстанції, то відповідно, і в задоволенні другої позовної вимоги як похідної від першої, також було відмовлено. 
Крім того зазначила, що відповідно до висновку експертів від 14 травня 2022 року №2241/21-28/1442-1446/22-28/11381/22-49 вказано, що оскільки право власності на ділянку кадастровий №2610100000:03:004:0077 виникло у ОСОБА_1 у 2004 році, а на ділянку №2610100000:03:004:0329 у 2000 році, то саме, ділянка ОСОБА_1 накладається на ділянку ОСОБА_14 . 
Також експертом констатовано і те, що «в технічному звіті відсутня будь-яка інформація (відносно ділянки ОСОБА_1 ) про координати поворотних точок меж земельної ділянки, що не дає можливості визначити її місце розташування».
Зазначила що в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки, від 03 липня 2019 року №38810/92-19-ДК/351/АП/09/01/19 встановлено, що під час перевірки земельної ділянки ОСОБА_3 було встановлено довжини фактичних ліній по точках А-Б - є 21.93м, а межа точок Б-В - є 18.29 м., тобто зменшення ділянки відповідачки з часу її придбання ще на 0.0003 га, в т.ч. значно в куті точки № НОМЕР_1 , де позивачка збудувала самочинну будівлю, яка заходить на земельну ділянку ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу поданою ОСОБА_1 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, зазначила, що відповідно до вимог п.8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України у відзиві на позовну заяву було вказано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи та складає 15000 грн та 10000 грн у випадку ухвалення рішення по справі №344/8472/22 на користь клієнта. 
У судовому засіданні 06 лютого 2024 року представником відповідача було зроблено заяву про подання доказів на підтвердження судових витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, що підтверджується протоколом судового засідання від 06 лютого 2024 року.
09 лютого 2024 року представником відповідача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, разом із документами на підтвердження судових витрат, що відповідає нормам ст. 141 ЦПК України.
Посилання скаржника на практику Верховного Суду, закріплену в постановах від 25 липня 2023 року у справі №34/4492/22, від 23 січня 2024 року у справі №380/12348/22, від 08 січня 2024 року у справі №580/3758/19 є безпідставним, а необхідність подання доказів на підтвердження судових витрат до закінчення розгляду справи взято з контексту постанов, і спростовується змістом постанови.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_15 підтримав апеляційні скарги в межах її доводів, заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2024 року.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2024 року в межах її доводів, вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 . 

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена відповідно до вимог закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд за відсутності відповідачки ОСОБА_2 , яка повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, додаткового рішення, доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволені вимоги про визнання недійсною Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що така документація не є правовстановлюючим документом, а виготовляється юридичною чи фізичною особою для реалізації наявних прав чи для набуття таких прав землевласника чи землекористувача, а тому вимоги позивачки не обґрунтовані і задоволенню не підлягають.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсною та скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0, 0433 га кадастровий номер 2610100000030040320/9, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що така вимога є похідною від першої вимоги та не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, виходячи з наступного. 

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 21.06.2002 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
16.12.2004 року ОСОБА_1 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 0,0270 га по АДРЕСА_2 для будівництва, обслуговування житлового будинку на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 21.07.2004р року.
Згідно даного акту, межівником даної земельної ділянки, а саме по межі В-Г (довжиною - 26.15м. (22.49+3.66), в т.ч.  22.49м - частина межі, яка є суміжною) є ОСОБА_2 .
Згідно Державного акту про право приватної власності на землю, виданим 22.03.2000 року, підтверджується право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.0448га, за адресою АДРЕСА_2 (суміжної із ділянкою позивача). Межівником даної земельної ділянки по межі А-Б (довжиною 22.49м.) зазначена ОСОБА_16 
01.07.2016р. ОСОБА_2 відчужила належну їй земельну ділянку площею 0.043 га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_17 , яка 01.07.2016 року зареєструвала право власності на дану земельну ділянку, що підтверджується Інформаційною довідкою від 21.07.2016 року. 
Згідно Технічного звіту по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації та підготовки матеріалів до видачі Державного акту, виготовленого у 2003 році на ім`я ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , суміжну межу земельної ділянки позивача погодила ОСОБА_12 , довжина межі В-Г - 26.15м (точки 6-7-8 довжиною 21.55+4.60).
В Державному акті виданого у 2004 році на ім`я позивачки довжина 26.15м. цієї межі має точки повороту (22.49+3.66м). 
В Акті встановлення та узгодження зовнішніх меж від 20.06.2002 року, межі в натурі від точки 6 до точки 1 (В-Г-А) проходять по огорожі з металевої сітки.
Відповідно до Технічної документації виготовленої у 2016 році на ім`я ОСОБА_2 із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0.0433га (площа зменшилась у порівнянні з Державним актом 2000 року та часом купівлі даної землі у 2016р. на 0.0015га (з 0.0448га на 0.0433га).
Згідно висновку експерта від 15.05.2022 року № 2241/21-28/1442/22-28/11381/22-49 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №344/16992/19 земельна ділянка з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077, що належить ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку 2610100000:03:004:0329, що належить ОСОБА_3 , площа даного накладення, становить 0, 0010 га.
Відповідно до висновку експертів від 10.08.2023 року №201/23-28 за результатами проведення експертизи з питань землеустрою у справі №344/16992/19 технічна документація із землеустрою щодо (становлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 за складом та змістом не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області   від 18 травня 2021 року у справі №344/16992/19 позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у здійсненні права власності ОСОБА_17 щодо земельної ділянки площею 0,0433 га з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329; відновити тверду межу земельної ділянки  площею 0,0433 га з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 згідно координат поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 (на межі земельних ділянок кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 та кадастровий номер 2610100000:03:004:0077),  що відображені у листі відділу у м. Івано-Франківськ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 13 травня 2019 року   № 0-9-0.31-238/106-19; знести самочинно збудовану на земельній ділянці   ОСОБА_3 площею 0,0433 га з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 нежитлову будівлю (господарську споруду) та відновити земельну ділянку    з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 до стану, що існував  до її самочинної забудови ОСОБА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 полагодити пошкоджений нею сарай, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329  на АДРЕСА_2 шляхом відновлення шиферного перекриття (даху); відновити опорні балки, що тримають шифер, відновити стічну ринву.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області  від 18 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права власності щодо належної ОСОБА_3 на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,0433 га з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 шляхом визнання недійсними та скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 липня 2004 року  № 300, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 032811 від 16 грудня 2004 року, виданого на ім` ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди скасовано.
Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3   до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності задоволено частково.
Усунуто перешкоди у здійсненні права власності щодо належної ОСОБА_3    на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,0433 га з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 шляхом скасування пункту 27 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 липня 2004 року № 300 про передачу у приватну власність ОСОБА_18 земельної ділянки  площею 0,0270 на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку  серії ІФ № 032811 від 16 грудня 2004 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 13 березня 2024 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року, у не скасованій після апеляційного перегляду частині, та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року залишено без змін.
Згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі №344/16992/19 «право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 виникло у 2000 році, що підтверджується державним актом на право власності на землю серія IV-ІФ №001334 від 22.03.2000, а у 2016 році технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було внесено до державного земельного кадастру та присвоєно кадастровий номер 2610100000:03:004:0329, а право власності на дану земельну ділянку зареєстровано на ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу серія НТВ №931047 від 01.07.2016.
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077, яка належить ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , виникло у 2004 році, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ІФ № 032611 від 16.12.2004.
Так як право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077 виникло пізніше, то дана земельні ділянка є тією ділянкою, «яка накладається», а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 виникло раніше є земельною ділянкою, «на яку накладається».
На дату реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329, яка належить ОСОБА_3 , має місце накладка між земельними ділянками з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077 та 2610100000:03:004:0329.
Земельна ділянка з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077 (власник ОСОБА_1 ) накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 (власник ОСОБА_3 ).
Межі земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0077 (власник ОСОБА_1 ), що внесені до публічної кадастрової карти з відповідними технічними даними (таблицею координат, довжини ліній та дирекційних кутів) не відповідають фактичному користуванню та фактичним межам даної земельної ділянки, схематичне зображення невідповідності приведено на рисунку, де лініями червоного кольору зображено фактичні межі використання даної земельної ділянки, а лініями синього кольору межі даної ділянки згідно поземельної книги.
Площа земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 (власник ОСОБА_3 ), яку займає самочинно збудована споруда ОСОБА_1 , становить 0,0001 га».

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до приписів статті 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.043 га, кадастровий номер 261010000030040329, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка обґрунтувала вимоги тим, що після ознайомлення з матеріалами справи №344/16992/19 їй стало відомо що в Технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості наявні Акт обстеження і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та кадастровий план земельної ділянки ОСОБА_2 , де зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по стороні «А-Б» межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 та підкріплені підписом ОСОБА_5 ; кадастровий план земельної ділянки, де зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по стороні стороні «А-Б» межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 , та зазначила, що ОСОБА_6 ніколи не була власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а власником з 2004 року є позивачка, та зазначила, що Технічна документація датована 2016 роком, а у 2013 році ОСОБА_6 померла. Вважає внесення завідомо неправдивих відомостей в технічну документацію порушує її право на користування належної їй земельної ділянки, оскільки вказана Технічна документація була використана ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 .
У постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі №710/2564/2012 зазначено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування, на підставі яких орган місцевого самоврядування, реалізує власну компетенцію, приймаючи рішення про передачу громадянам безоплатно земельні ділянки у власність.Технічна документація не може визнаватися судом недійсною, оскільки це лише сукупність текстових та графічних матеріалів, які не мають самостійного правового значення.
Отже, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування, на підставі яких орган місцевого самоврядування, реалізує власну компетенцію, приймаючи рішення про передачу громадянам безоплатно земельні ділянки у власність.
З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивачки про визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_2 , оскільки Технічна документація це лише сукупність текстових та графічних матеріалів, які не мають самостійного правового значення.
Доводи апеляційної скарги про те, що зміна конфігурації земельної ділянки в 2016 році ОСОБА_2 не булла погоджена із сусіднім землекористувачем ОСОБА_10 , що підтверджується у висновку експерта від 10.08.2023 року №201/23-28 не заслуговує на увагу, оскільки у дослідницькій частині експертного висновку на який посилається скаржниця, зазнчено, що при цьому, за відсутності достеменної інформації, приведені зауваження до технічної документації не можуть впливати на результати заходів, передбачених такою документацією із землеустрою. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Скаржниця брала участь при розгляді справи №344/16992/19. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі №344/16992/19 встановлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077, яка належить ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , виникло у 2004 році. Так як право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077 виникло пізніше, то дана земельна ділянка є тією ділянкою, «яка накладається», а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 виникло раніше є земельною ділянкою, «на яку накладається. На дату реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329, яка належить ОСОБА_3 , має місце накладка між земельними ділянками з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077 та 2610100000:03:004:0329. Земельна ділянка з кадастровим номером 2610100000:03:004:0077 (власник ОСОБА_1 ) накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:03:004:0329 (власник ОСОБА_3 ), що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що земельно-технічною документацією порушуються її права. Суд першої інстанції вдався до встановлення обставин, які вже встановлені судовим рішенням, однак ця обставина не впливає на правильний висновок суду про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 .
       Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції в порушення п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України не залишив позову заяву без розгляду є безпідставними, оскільки неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 233 ЦПК України). Крім того, будь-яких заяв про залишення позову без розгляду від позивачів не надходило, а залишення позовної заяви у зв`язку з повторною неявкою позивача є правом, а не обов`язком суду. Разом з тим, у даній справі провадження було відкрито 29 липня 2022 року. Сторона позивачки надала суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання без участі сторони позивачки. Позивачка надала суду письмові пояснення (т.с. 1 а.с. 205-207), та надавала пояснення у судовому засіданні по суті позовних вимог, надавала докази, а тому суд першої інстанції з урахуванням вищевказаних обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для ухвалення рішення у спорі між сторонами.
       Апеляційна скарга не містить доводів про те, що суд розглянув справу та ухвалив оскаржуване рішення не маючи відомостей про повідомлення позивачки та її представника. При розгляді справи у суді апеляційної інстанції представник позивачки -  ОСОБА_15 суду пояснив, що сторона позивачки була належним чином повідомленні про дату та час судового засідання.
       Колегія суддів прихлдть до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновкув суду першої інстанції.

Щодо судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції враховуючи принцип розумності та співмірності, дійшов до висновку стягнення з позивачки на користь відповідача 10000грн.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).
У відзиві на позовну заяву, представник відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 навів попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, яку планує понести сторона у зв`язку з розглядом справи, а саме гонорар адвоката – 15 000 грн, «гонорар успіху» ухвалення рішення судом першої інстанції по справі №344/8472/22 на користь замовника -10000 грн. До відзиву було додано ордер Серії АТ №1028029 що посвідчує повноваження ОСОБА_4 на представництво ОСОБА_3 в Івано-Франківському міському судді.
У судових дебатах представником відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 було зроблено заяву щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_3 та надання доказів щодо понесених витрат в порядку ст.141 ЦПК України.
Рішення Івано-Франківським міським судом ухвалено 06 лютого 2024 року.
Заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат за надання правничої (правової) допомоги адвокатом в розмірі 25000 грн подано 09 лютого 2024 року, тобто в строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. До заяви додано докази надсилання учасникам справи.
Наявність договірних відносин між адвокатом Ружницьким В.М. та ОСОБА_3 підтверджується договором про надання правничої допомоги від 25 серпня 2022 року, відповідно до якого вартість послуг за цим договором замовник сплачує виконавцю кошти, розмір яких визначається за взаємною угодою сторін на підставі акту виконаних робіт.
Угодою про внесення змін до договору про надання правничої допомоги від 25 серпня 2022 року доповнено пункт 3.1 договору про надання правничої допомоги від 25 серпня 2022 року пунктом 3.1.1. відповідно до якого виконавець надає замовнику правничу допомогу по справі №344/8472/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною технічної документації із землеустрою. За надання правничої допомоги виконавцем, в суді першої інстанції замовник сплачує гонорар у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000 грн. Розмір гонорару є фіксованим по кожній інстанції, незалежно від кількості судових засідань, складених процесуальних та/або інших документів, тощо. Замовник сплачує виконавцю гонорар на підставі акту виконаних робіт: протягом 3-х днів після підписання 10000грн та решта (5000 грн) протягом 30 днів з часу набрання рішення суду законної сили. А у випадку ухвалення відповідного рішення судом першої інстанції в користь замовника, останній додатково сплачує виконавцю гонорар (гонорар успіху) за такий результат в розмірі 10000грн.
Актом виконаних робіт визначено перелік наданих послуг у справі №344/8472/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на загальну вартість 15 000 грн, а також «гонорар успіху» за ухвалення рішення судом першої інстанції по справі №344/8472/22 на користь замовника вартістю 10000 грн.
Представником позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_19 подано заперечення щодо ухвалення додаткового рішення.
З огляду на викладене, враховуючи що відповідачкою та її представником доведено надання їй адвокатом Ружицьким М.В. зазначених послуг у заявленому розмірі, докази понесення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції відповідають ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи заперечення іншої сторони щодо розміру таких витрат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та стягнення судових витрат на правничу допомогу з позивачки на користь відповідачки 10000грн.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення про те, що відповідачкою до ухвалення рішення не було подано заяву про стягнення судових витрат та доказів на їх підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву, представник відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 навів попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, яку планує понести сторона у зв`язку з розглядом справи. У судових дебатах представником відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 було зроблено заяву щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_3 та надання доказів щодо понесених витрат в порядку ст.141 ЦПК України. Рішення Івано-Франківським міським судом ухвалено 06 лютого 2024 року. Заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  витрати за надання правничої (правової) допомоги адвокатом в розмірі 25000 грн подано 09 лютого 2024 року. Отже представником відповідачки виконано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, заяву про ухвалення додаткового рішення подано в строк, визначений положенням цієї ж статті та до заяви додано докази надсилання її учасникам справи.
Посилання ОСОБА_1 на правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 та постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 580/3758/19 не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається скаржниця, встановлені різні фактичні обставини, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_20 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2024 року, про неправомірну відмову суду першої інстанції у стягненні «гонорару успіху», колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху». При цьому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
Такий правовий висновок закріплено в постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі 761/72/57/20.
Враховуючи, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», оцінюючи його на предмет пропорційності, необхідності, неминучості порівняно з фактично понесеними витратами на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що «гонорар успіху» в розмірі 10 000 грн не підлягає відшкодуванню.
Посилання ОСОБА_21 в апеляційній скарзі на те, що позивачкою не було подано до суду першої інстанції заяву про зменшення витрат на правову допомогу, а подано заяву про відмову у стягненні таких витрат, спростовуються матеріалами справи. Так, в письмових запереченнях представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_19 щодо ухвалення додаткового рішення, представник позивачки заперечує щодо витрат на правничу допомогу за серпень 2024 року по лютий 2024 року на суму 15000 грн, посилаючись, що розрахунок не містить кількості судових засідань та потраченого часу адвокатом на їх участь. Також посилаючись на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17, від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17, зазначив, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи повинен подати детальний опис робіт, чого представником відповідачки зроблено не було, а надано лише чек на оплату 10 000 грн.
Враховуючи заперечення позивача на заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для зменшення витрат на правничу допомогу.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення від 04 берехня 2024 року ухвалені з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для скасування судових рішень по доводам апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2024 року не підлягає задоволенню, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат по сплаті судового збору.

       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року залишити без задоволення.
Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23 квітня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.М. Барков
Є.Є. Мальцева