ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 751/917/23
провадження № 61-791св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2023 року у складі судді Деркача О. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Скрипки А. А.,
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання незаконною та недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, відшкодування моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2008 року між ним та банком було укладено договір про іпотечний кредит № CNGLG40000003666, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати йому грошові кошти у сумі 201 168 грн, а він зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути на рахунок № НОМЕР_1 щомісячними рівними частинами у сумі не менше 2 679,98 грн кредит у розмірі 201 168 грн, сплатити нараховані банком відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі у порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту на час надання кредиту. Кредит надавався строком погашення не пізніше 25 лютого 2028 року на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року № 739, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Цього самого дня на забезпечення виконання вищевказаних кредитних зобов`язань між ним та банком було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого він передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру, загальною площею 50,5 кв. м, житловою площею 36,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначав, що 14 липня 2008 року він заповнив без визначення розміру заборгованості, підписав та залишив працівнику банку наданий йому бланк заяви про зміну валюти кредиту і конвертацію залишку заборгованості по договору про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року у валюту долари США за курсом процессингу на дату укладення додаткової угоди до договору.
18 серпня 2008 року, прибувши до відділення банку для сплати чергового щомісячного платежу у сумі 2 679,98 грн, працівники банку надали йому пропозицію укласти додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, умовами якої повністю змінювалися кредитні правовідносини між ним та банком, а договір про іпотечний кредит фактично було викладено у новій редакції. 
18 серпня 2008 року між ним та банком була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року, яка є розпорядчим документом для її сторін. Відповідно до пунктів 1.1., 8.1. додаткової угоди банк зобов`язався надати йому кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок № НОМЕР_2 на строк з 18 серпня 2008 року по 25 лютого 2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 43 937,81 доларів США, із зазначенням цілей та залишком заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року у розмірі 203 212,38 грн, що еквівалентно 43 937,81 доларів США.
Крім того, цього самого дня ним була підписана надана працівником банку заява № 1 про продаж іноземної валюти, відповідно до якої він доручив банку «Перерахувати кошти для продажу (USD 840)» з рахунку № НОМЕР_3 у філії «ПриваБанку» з МФО 324935 на рахунок класу № 2900 «ПриватБанку» з МФО 305299. Продати перераховані грошові кошти (USD 840) за українські гривні. Сума продажу в (USD) 43 937,81 доларів США. Договірний (мінімальний) курс продажу (USD/UAH) 4,625. Після продажу грошові кошти в гривні перерахувати на наступні рахунки: у сумі 203 212,38 грн на транзитний ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , рахунок № НОМЕР_1 , відкритий АТ КБ «ПриватБанк» з МФО 305299 з призначенням платежу: «Перерахування коштів за кредитним договором № CNGLG40000003666 від 25.02.2008». Також у цій заяві визначено, що у випадку неможливості здійснення банком вищевказаних операцій ця заява втрачає свою силу. 
Після укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року та підписання ним заяви № 1 про продаж іноземної валюти, працівники банку повідомили його, що відтепер він повинен сплачувати кредит у доларах США, що обумовлено вищевказаною угодою. 
Оскільки в цей день грошових коштів у національній валюті гривні для купівлі доларів США в необхідному розмірі зі сплатою маржі банку йому вже не вистачало, а узгоджене у пункті 4.1 додаткової угоди від 18 серпня 2008 року право використання зарезервованих доларів США за курсом 4,625 грн за 1 долар США (із розрахунку 203212,38/43937,81=4,625) банком йому не надано, він був змушений купувати долари США в натурі за ринковим курсом та сплачувати їх банку на визначений у пункті 8.2 додаткової угоди рахунок № 29093050023293 з 21 серпня 2008 року.
У період з 21 серпня 2008 року до 25 лютого 2009 року сплачені ним грошові кошти у доларах США банк зараховував на рахунок № НОМЕР_2 . Проте з 25 лютого 2009 року до 19 червня 2015 року сплачені ним грошові кошти в доларах США банк почав зараховував на рахунок № НОМЕР_5 . Тоді як зміни до двосторонньої додаткової угоди від 18 серпня 2008 року не вносилися. Тобто після 25 лютого 2009 року додаткова угода від 18 серпня 2008 року не виконувалася і банк безпідставно отримував його грошові кошти в іноземній валюті - доларах США в натурі.
Таким чином, враховуючи його заяву від 14 липня 2008 року про конвертацію залишку заборгованості за кредитним договором у гривні на валюту долари США, банк відмовився від його пропозиції укласти додаткову угоду про зміну залишку заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року в національній валюті гривні на валюту долари США. Натомість, банк 18 серпня 2008 надав свою пропозицію, якою договір про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року був викладений у новій редакції.
Зазначав, що укладена 18 серпня 2008 року між ним та банком додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року є по суті правочином та створює інші правовідносини сторін.
Позивач вважав, що відповідач фактично вів його в оману, грубо та систематично порушував його права, використовував заборонені в Україні методи підприємницької діяльності, створював для нього важке становище.
Він не надавав банку жодного розрахункового документу або оформленого касового документу з метою використання грошових коштів в доларах США з рахунку № НОМЕР_2 , тому вважав, що додаткова угода від 18 серпня 2008 року згідно пунктом 6.1 не набула чинності.
При цьому, у період з 02 квітня 2009 року до 24 жовтня 2014 року сплачені ним грошові кошти в доларах США без законних підстав відповідач зараховував на невідомий йому рахунок № НОМЕР_6 , який за згодою сторін для погашення заборгованості за додатковою угодою від 18 серпня 2008 року для нього не відкривався.
Вказував, що зазначені дії відповідача спричинили йому моральні страждання, які призвели до погіршення його сну, апетиту, він став більш емоційним, що негативно відобразилося на його стосунках з оточуючими та провокувало конфліктні ситуації у родині. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 300 тис. грн. 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просив суд: 
 - визнати незаконною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 серпня 2008 року;
 - визнати недійсною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 серпня 2008 року;
 - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 300 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що додаткова угода від 18 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит передбачає погоджену сторонами зміну умов основного зобов`язання та не може вважатись окремим кредитним договором, вона підписана сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови кредитного договору та додаткової угоди викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими позивач погодився, підписавши договір, і додаткових вимог щодо цих умов він не заявляв. Таким чином, позивач погодився, що станом на 18 серпня 2008 року залишок його кредитної заборгованості становив 203 212,38 грн, що еквівалентно 43 937,81 доларів США. При цьому, позивач особисто подав заяву про зміну умов кредитування та погодився на таку зміну, що також спростовує його твердження про укладення спірної додаткової угоди внаслідок оману та недобросовісної підприємницької діяльності відповідача. Крім того, позивач тривалий час виконував зобов`язання за вищевказаним договором про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього. 
Доказів, які б доводили факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, тиску та шантажу з боку відповідача з метою укладення спірної додаткової угоди та відсутність вільного волевиявлення у позивача на їх укладення, суду не надано.
Крім того, на підтвердження моральних страждань та причинного зв`язку між діями відповідача і переживаннями позивача не було надано суду жодних доказів. У позовній заяві відсутнє підтвердження факту спричинення позивачу моральних страждань, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2023 року залишено без змін.
Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що оспорювана додаткова угода до договору про іпотечний кредит підписана сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов цієї угоди, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому,  ОСОБА_1  на момент укладення спірної додаткової угоди не заявляв додаткових вимог щодо її умов чи непогодження із ними та у подальшому виконував цю угоду, яка є невід`ємною частиною договору про іпотечний кредит. Укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, якою сторони узгодили зміну валюти кредитування, не суперечило законодавству. Отже, підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності додаткової угоди до договору про іпотечний кредит позивач не довів. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено. Поновлено  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2023 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Новозаводського районного суду м. Чернігова. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставин справи, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Суди не врахували його доводів про те, що оспорювана додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 18 серпня 2008 року суперечить законодавству України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки її умови містять положення, що порушили його становище як споживача фінансових послуг. Банком не було надано повної, достовірної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, його не було попереджено про валютні ризики, які можуть вплинути на розмір кредиту. При цьому, надавши кредит у доларах США, банк порушив норми статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому що використання іноземної валюти за споживчими кредитами дозволяється лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. Стороною кредитних договорів можуть бути лише банки, а не їх філії чи представництва. 
Відповідач ввів його в оману щодо методу розрахунку узгодженого фіксованого розміру відсотків, щодо надання послуги резервування ресурсів за додатковою угодою, щодо оплати винагороди у розмірі 3 % на рік за резервування ресурсів та щодо методу розрахунку цієї винагороди. Крім того, відповідач ввів його в оману щодо вартості тіла кредиту в доларах США та ціни доларів США станом на 18 серпня 2008 року, запропонувавши надати грошові кошти в доларах США за нижчою ціною, ніж мав можливість це зробити. Також відповідач невірно вказав загальний розмір залишку заборгованості за договором про іпотечний кредит.
Заява про продаж іноземної валюти № 1 є неналежним доказом, оскільки зазначений у ній номер рахунку в іноземній валюті, з якого він доручав банку перераховувати грошові кошти в доларах США для продажу на міжбанківському валютному ринку України, не відповідає номеру рахунку, на який банк, у додатковій угоді до договору про іпотечний кредит, зобов`язався перераховувати йому кошти для використання на купівлю нерухомості.
Меморіальні ордери та копії виписок з рахунків, в яких відображаються проведені фінансові операції, не мають обов`язкових реквізитів, тому не можуть бути належним доказом.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судами встановлено, що 25 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № CNGLG40000003666, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у сумі 201 168 грн, а він зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути на рахунок № НОМЕР_1 щомісячними рівними частинами у сумі не менше 2 679,98 грн кредит у розмірі 201 168 грн, сплатити нараховані банком відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі у порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту на час надання кредиту. Кредит надавався строком погашення не пізніше 25 лютого 2028 року на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року № 739, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Для виконання цього договору банк відкрив позичальникові рахунок: НОМЕР_1 , для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року № CNGLG40000003666 (т. 1, а. с. 15-22).
Згідно з повідомлення ОСОБА_1 від 14 липня 2008 року вбачається, що він звернувся до керівництва бізнесу і іпотечного кредитування з повідомленням про прийняття ним рішення змінити валюту кредита за договором про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року № CNGLG40000003666. Просив залишок заборгованості за вказаним договором у розмірі 203 212,38 грн конвертувати у валюту долари США по курсу процесингу на дату складання додаткової угоди до договору (т. 1, а. с. 116).
Відповідно до заяви № 1 про продаж іноземної валюти від 18 серпня 2008 року: « ОСОБА_1 доручив ПриватБанку продати (USD 840) за українські гривні. Сума продажу в (USD): 43 937,81 доларів США. Договірний (мінімальний) курс продажу (USD/UAH) 4,625. Кошти перераховуються (USD) з рахунку № НОМЕР_3 , Банк ПриватБанк, МФО 324935, за реквізитами: одержувач: ПриватБанк, № рахунку: 2900, банк одержувача: ПриватБанк, МФО 305299. Призначення платежу: «Перерахування коштів для продажу (USD)». Дата валютування: 18.08.2008р. (дата зарахування грошових коштів у іноземній валюті на рахунок банку/дата підписання додаткової угоди). Гривні перераховуються на наступні рахунки за реквізитами: - у сумі 203 212,38 грн на транзитний ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_7 , рахунок № НОМЕР_1 в КБ «ПРИВАТБАНК» Банку, МФО 305299, з призначенням платежу: перерахування коштів за кредитним договором № CNGLG40000003666 від 25.02.2008 р» (т. 1, а. с. 117).
Згідно з додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року № CNGLG40000003666 банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_2 на строк з 18 серпня 2008 року по 25 лютого 2028 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 43 937,81 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 7.2. цього договору.
Станом на 18 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 лютого 2008 року № CNGLG40000003666 складає 203 212,38 грн, що еквівалентно 43 937,81 доларів США. Періодом сплати вважати «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що, сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до пунктів 3.1., 3.3., винагороди розрахованої відповідно до пунктів 1.1., 3.6. цього договору. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (додаток № 2), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 18 серпня 2008 року.
Для виконання цього договору банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотками, винагороді та іншим платежам (т. 1, а. с. 23-30).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
За положеннями абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. 
У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року                № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що додаткова угода від 18 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит передбачає погоджену сторонами зміну умов основного зобов`язання та не може вважатись окремим кредитним договором, вона підписана сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими позивач погодився, підписавши договір, і додаткових вимог щодо цих умов він не заявляв. При цьому, позивач особисто подав заяву про зміну умов кредитування та погодився на таку зміну, що також спростовує його твердження про укладення спірної додаткової угоди внаслідок оману та недобросовісної підприємницької діяльності відповідача. Крім того, позивач тривалий час виконував зобов`язання за вищевказаним договором про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього, що свідчить про схвалення ним умов цих договорів.
Доказів, які б доводили факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, тиску та шантажу з боку відповідача з метою укладення спірної додаткової угоди та відсутність вільного волевиявлення у позивача на їх укладення, суду не надано. Отже, підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності додаткової угоди до договору про іпотечний кредит позивач не довів. 
Укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, якою сторони узгодили зміну валюти кредитування, не суперечило законодавству України.  
Суди вірно застосували відповідні положення ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14; від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 757/6367/13, провадження № 14-422цс18, а також Верховного Суду, викладених у постановах: від 02 липня 2020 року у справі № 331/975/17, провадження № 61-36611св18; від 17 червня 2021 року у справі № 756/14941/18, провадження № 61-5326св21.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи суд касаційної інстанції не встановив. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник