УХВАЛА
17 червня 2024 року
м. Київ
справа № 638/10867/23
провадження № 61-7815ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про зміну зобов`язання, відшкодування збитків, зумовлених невиконанням зобов`язання, стягнення моральної шкоди, заподіяної невиконанням зобов`язання,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 про зміну зобов`язання, відшкодування збитків, зумовлених невиконанням зобов`язання, стягнення моральної шкоди, заподіяної невиконанням зобов`язання.
Дзержинський районний суд міста Харкова ухвалою від 31 січня 2024 року цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну зобов`язання, відшкодування збитків, зумовлених невиконанням зобов`язання, стягнення моральної шкоди, заподіяної невиконанням зобов`язання, передав за підсудністю до Недригайлівського районного суду Сумської області.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку.
Харківський апеляційний суд постановою від 24 квітня 2024 року ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 31 січня 2024 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У травні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, в якій заявниця просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (тут і далі - Закон № 460-IX).
Перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, передбачені частиною першою статті 353 ЦПК України.
У постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження 
№ 61-19138сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що «право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення».
Відповідно до Закону № 460-IX пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України, який передбачав можливість оскарження окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності, виключений.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Тобто перелік ухвал суду, які підлягають касаційному оскарженню окремо від рішення суду, чітко визначається процесуальним законом. У переліку ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню після їх перегляду в апеляційному порядку, що визначений пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності відсутня.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦПК України постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку у випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі оскарженню у касаційному порядку не підлягає, а отже, не може бути предметом перегляду у касаційному порядку й постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами апеляційного перегляду такої ухвали.
Як визначено у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) 
від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02) та від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» 
(заява № 8863/06), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг на рішення.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені у статті 389 ЦПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами цивільного судочинства.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження 
№ 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя».
ЄСПЛ у рішенні від 21 жовтня 2010 року (заява № 19164/04) у справі «Дія 97» проти України» зазначив, що «процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів».
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду 
від 24 квітня 2024 року необхідно відмовити.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду 
від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про зміну зобов`язання, відшкодування збитків, зумовлених невиконанням зобов`язання, стягнення моральної шкоди, заподіяної невиконанням зобов`язання.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк