ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 142/271/22
провадження № 61-10410св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого –	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,	
 
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гапека Тетяна Валеріївна, на рішення Піщанського районного суду Вінницької області                           від 04 травня 2023 року у складі судді Гринишиної А. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Якименко М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила відібрати у батька дитини – ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину матері дитини – ОСОБА_1 за місцем її проживання.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 28 серпня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, який за рішенням суду від 05 червня 2019 року розірвано.           У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , який залишився проживати разом із матір`ю на АДРЕСА_1 та був зареєстрований за вказаною адресою.
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації                від 24 червня 2020 року визначено участь батька у вихованні малолітнього сина. Відповідач безперешкодно зустрічався з сином і позивачка йому в цьому ніколи не перешкоджала. Наприкінці грудня 2020 року ОСОБА_2 без її дозволу та згоди самостійно забрав у неї сина та виїхав з ним до місця своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Із того часу ОСОБА_2 утримує сина у себе, не допускаючи до нього позивачку. За майже півтора роки позивачка лише один раз змогла побачитися та поспілкуватися з сином.
У березні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1 . Вказане рішення постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року залишено без змін.
16 грудня 2021 року ОСОБА_1 приїхала до с. Дмитрашівки для того, щоб забрати сина додому, проте ОСОБА_2 їй у цьому перешкодив, спричинивши тілесні ушкодження.
ОСОБА_2 відмовляється виконувати вказане рішення суду та продовжує утримувати сина у себе, не бажаючи віддати його позивачці, хоча суд місце проживання дитини визначив з нею.
14 червня 2022 року за невиконання рішення суду внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на момент звернення до суду із позовом проводиться досудове розслідування.
Враховуючи викладене, позивачка змушена звернутися до суду із цим позовом про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня               2023 року, позов задоволено. Відібрано у батька дитини – ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері дитини – ОСОБА_1 за місцем її проживання. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька дитини – ОСОБА_2 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн за позовну вимогу про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Встановивши, що ОСОБА_2 без згоди матері, з якою проживав син, самовільно змінив місце проживання дитини, а судовим рішенням, яке набрало законної сили та є обов`язковим, визначено місце проживання дитини з матір`ю, про наявність якого батько дитини обізнаний, проте добровільно повернути дитину матері за місцем її постійного проживання відмовляється, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивачки та інтересів дитини в порядку, визначеному статтею 162 Сімейного кодексу України (далі – СК України),  і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гапека Т. В., у липні 2023 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Касаційна скарга також містить клопотання про зупинення виконання рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року.
 
Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі – ЦПК України). Крім того, посилається на порушення норм процесуального права та наявність передбачених пунктами 1, 2 частини першої та пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявник, окрім цього, вказує, що:
1) суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання                ОСОБА_2 про опитування дитини та клопотання про витребування від органу опіки та піклування письмового висновку щодо відібрання дитини. Апеляційний суд у свою чергу повторне клопотання про опитування дитини залишив без розгляду протокольною ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання                   від 13 червня 2023 року, а клопотання про витребування доказів проігнорував;
2) під час реєстрації та здійснення автоматизованого розподілу зустрічного позову суд першої інстанції порушив порядок такого авторозподілу, що стало підставою для подання стороною відповідача заяви про відвід судді. Проте суддя, розглядаючи заяви про відвід, не лише не врахувала наявність беззаперечної підстави для відводу, а й розглянула обидві заяви про відвід з порушенням порядку, що визначений нормами цивільного процесуального законодавства України. Зокрема відповідно до звіту про передачу судової справи раніше визначеному складу суду від 25 серпня 2022 року зустрічний позов було зареєстровано в автоматизованій системі документообігу суду та присвоєно унікальний номер справи 142/346/22 та передано судді Гринишиній А. А. для розгляду з первісним позовом (справа № 142/271/22). Разом з тим присвоєння нового унікального номера зустрічному позову, який поданий в межах розгляду справи, в якій вже відкрито провадження, є недопустимим та не відповідає вимогам чинного законодавства, а відповідно є самостійною підставою для відводу судді. Окрім цього, оскільки заява про відвід була подана 05 жовтня               2022 року (суддя перебувала в нарадчій кімнаті), то днем отримання суддею вказаної заяви про відвід є 06 жовтня 2022 року, після виходу судді з нарадчої кімнати та проголошення судового рішення. Відповідно до змісту ухвали суду першої інстанції від 06 жовтня 2022 року судове засідання призначено на                07 листопада 2022 року, що свідчить про те, що заява про відвід подана за три робочі дні до наступної дати судового засідання. Проте, вийшовши із нарадчої кімнати, суддя не мала процесуального права розглянути заяву про відвід в день виходу з нарадчої кімнати, коли вже була визначення дата судового засідання,              а повинна була, вважаючи підстави для відводу необґрунтованими, передати розгляд питання про відвід іншому судді.Суддя Гринишина А. А. на момент подання заяви про відвід вже перебувала в нарадчій кімнаті, тому була позбавлена процесуальної можливості розглядати заяву про відвід, чим порушила порядок розгляду такої заяви про відвід. Відповідно, твердження судді про те, що заява про відвід подана до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання,                                    є помилковим;
3) повторна заява про відвід подана 23 листопада 2022 року шляхом направлення на електронну адресу суду, що підтверджується скріншотом листа, тобто за три робочі дні до дати судового засідання, призначеного на 28 листопада 2022 року. Дії суду щодо нереєстрації поштової кореспонденції в день її надходження є порушенням вимог чинного законодавства, Інструкції з діловодства в судах та спрямовані на порушення процесуальних права відповідача на справедливий суд;
4) ухвалюючи рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції підійшов до вирішення спору формально та від початку першого судового засідання була очевидна прихильність суду до сторони позивачки, яка проявлялась у відмовах щодо задоволення клопотань сторони відповідача, які могли б реально розкрити всю суть спору та забезпечити відповідачу право на захист та спростування заявлених позовних вимог;
5) повернення дитини за місцем проживання матері суперечитиме інтересам дитини. Вчинивши такі дії, суди дозволили позивачці вирвати дитину зі звичного для неї середовища, завдавши їй емоційний стрес;
6) позивачка вже тривалий час проживає з іншим чоловіком, якого малолітній ОСОБА_3 жодного разу не бачив, з ним не спілкувався та взагалі невідомо, якою буде реакція чужого чоловіка на чужу для нього дитину;
7) заявник не змінював місця проживання дитини всупереч рішенню суду, не викрадав дитину, не утримує дитину проти її волі, тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин статті 162 СК України;
8) небезпека для життя та здоров`я дитини у м. Києві, де проживає мати, значно вища ніж на Вінниччині, де проживає батько;
9) матері дитини не чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, вона сама не вважає доцільним налагоджувати контакт із дитиною.
 
У жовтні 2023 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , в якому позивачка, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки вони є законними.
 
Відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_6 від третіх осіб станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
15 березня 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гапека Т. В., надійшло клопотання про долучення таких доказів: психологічний висновок, висновок психолога Відділу освіти, молоді, спорту, культури та туризму Піщанської селищної ради Вінницької області за результатами бесіди з малолітнім ОСОБА_3 , рішення про затвердження висновку щодо визначення місця проживання дитини та висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , оскільки вони мають суттєве значення під час розгляду цієї справи.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху для сплати судового збору у встановленому Законом України «Про судовий збір» розмірі.
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 142/271/22 із Піщанського районного суду Вінницької області, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 142/271/22.
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2023 року № 1727/0/226-23 на підставі повідомлення судді Гулейкова І. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 грудня 2023 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2024 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 17 квітня 2024 року про виправлення описки) касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 183/1464/22.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року касаційне провадження у справі поновлено.
 
Іншою ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гапека Т. В., про долучення до матеріалів справи доказів.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду – без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що з 28 серпня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі у сторін народився син – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 травня 2015 року.
 
Місце проживання ОСОБА_3 з 13 жовтня 2015 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 42992889 від 13 вересня 2019 року, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року                     у справі № 754/6063/19, яке набрало законної сили 17 грудня 2019 року, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 ,             ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 22 квітня            2019 року.
 
На виконання вказаного рішення суду 09 січня 2020 року видано виконавчий лист, 14 вересня 2021 року начальником відділу Крижопільського відділу ДВС                          у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)               Барабашем О. М. прийнято виконавче провадження № 61156576 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.
 
Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації               від 30 червня 2020 року № 421 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітніх дітей» визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування                         з малолітнім сином щовівторка та щоп`ятниці з 18.30 год до 21.00 год, щосуботи           з 10.00 год до 20.00 год.
Після розірвання шлюбу і до 25 грудня 2020 року син сторін проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 в м. Києві.
 
Із кінця грудня 2020 року ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечувалося сторонами.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року                    у цивільній справі № 754/3411/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено.
 
Начальник Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Барабаш О. листом від 07 червня 2022 року № 5537 повідомив представника ОСОБА_1 , що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року не може бути виконано виконавчою службою, оскільки вказане рішення суду не передбачає заходів примусового виконання.
 
14 червня 2022 року до Єдиного державного реєстру судових рішень внесено відомості про кримінальне правопорушення, з правовою кваліфікацією, передбаченою частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України (далі – КК України), а саме: за невиконання судового рішення.
 
Начальник Служби у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області Кочерган Ю. листом від 16 травня 2022 року № 16.1-15-162 повідомила представника ОСОБА_1 , що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» служба у справах дітей не є суб`єктом, до повноважень якого входить сприяння у виконанні рішень судових органів. Також, відповідно до Положення про Службу у справах дітей Піщанської селищної ради, затвердженого рішенням 17 сесії Піщанської селищної ради 8 скликання від 24 грудня 2021 року № 1196, сприяння у виконанні рішення суду не належить до компетенції Служби.
 
Служба у справах дітей Піщанської селищної ради у поданій до суду письмовій заяві підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 .
 
Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації при прийнятті рішення просила прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.
 
Матеріали справи не містять доказів того, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, створюватиме загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити            у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
 
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
 
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                 на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                       або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).
 
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
 
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
 
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
 
Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).
 
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору,             а вже тільки потім права батьків.
 
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
 
Частиною другою статті 162 СК України визначено, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
 
Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування                   є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
З урахуванням наведених норм, фактичних обставин справи, дослідивши наявні              у справі докази і надавши їм належну оцінку, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі № 754/3411/20 місце проживання малолітнього               ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із позивачкою, відповідач наведене рішення, що є обов`язковим, не виконує, доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав і судом не встановлено. Повернення сина матері за попереднім місцем проживання відповідатиме його найкращим інтересам, оскільки малолітня дитина майже до шести років проживала разом із матір`ю, проте починаючи із 25 грудня 2020 року позбавлена повноцінного спілкування із нею.
 
Не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Малолітній ОСОБА_3 наразі позбавлений материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку із матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер, виходячи з віку дитини, а тому відібрання хлопчика від батька та передання його матері за місцем проживання буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.
 
Заявник посилається на те, що думка дитини під час розгляду справи не була заслухана, хоча суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділити цій думці належну увагу. Водночас суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України). Під час ухвалення судами рішень малолітній дитині сторін було 7 та 8 років відповідно. З огляду на такий вік, особисті неприязні стосунки, що склалися між сторонами, та вплив батька на сина, який тривалий час проживає із ним, немає підстав вважати, що малолітній ОСОБА_3 об`єктивно здатний сформулювати власні погляди із цього питання. ОСОБА_8 із цього приводу не має вирішального значення. Питання про заслуховування думки дитини було предметом оцінки судів, які дійшли обґрунтованого висновку про відсутність необхідності її заслуховувати.
 
Посилання заявника на те, що дитина не хоче повертатися до матері та це суперечить її інтересам, відхиляються, оскільки це суперечить установленим судами обставинам справи та зводиться до незгоди відповідача з висновками судів щодо суті спору.
 
Доводи заявника про те, що він не змінював місця проживання дитини всупереч рішенню суду, не викрадав дитину, не утримує дитину проти її волі, тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин статті 162 СК України, спростовуються установленими судами обставинами у спірних правовідносинах та підтверджуються матеріалами справи. Суд першої інстанції при ухваленні рішення обґрунтовано врахував, що відділенням поліції № 1 Тульчинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області 14 червня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022025190000091 внесено відомості про кримінальне правопорушення, з правовою кваліфікацією, передбаченою частиною першою статті 382 КК України («Невиконання судового рішення»).
 
Окрім цього, матеріали справи містять підтвердження, що навіть після прийняття апеляційним судом постанови у цій справі, яка набрала законної сили, та відкриття виконавчого провадження відповідач продовжує утримувати дитину та не повертає її матері за місцем проживання.
 
Із зазначених підстав відхиляються і доводи касаційної скарги про те, що матері дитини не чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування від органу опіки та піклування письмового висновку щодо відібрання дитини, суд не бере до уваги, зважаючи на таке.
 
Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
 
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
 
У справі брали участь Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації та Служба у справах дітей Піщанської селищної ради. Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області у поданій письмовій заяві підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , у свою чергу Служба              у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації при прийнятті рішення просила прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.
 
Таким чином, зважаючи на дотримання частини четвертої статті 19 СК України,               з урахуванням того, що висновок органу опіки та піклування є лише одним із доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права, цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений, при цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України), аргументи касаційної скарги із приводу відсутності висновку органу опіки та піклування не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів. 
 
У межах справи № 143/346/22 при розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 29 серпня 2022 року про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року (ухвала суду першої інстанції залишена без змін) Верховний Суд, який залишив без змін ці ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, вже надавав оцінку доводам касаційної скарги про порушення порядку автоматизованого розподілу зустрічного позову відповідача, зокрема, вказавши, що суд касаційної інстанції погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не повинен був присвоювати зустрічному позову ОСОБА_2 . окремого єдиного унікального номера справи, проте такі недоліки не призвели до неправильного вирішення процесуального питання, вирішеного повноважним складом суду. Тому Верховний Суд у справі, що переглядається, дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Доводи касаційної скарги про необхідність відводу судді Гринишиної А. А. також були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, з якою Верховний Суд погоджується. Зокрема чергове судове засідання у справі в суді першої інстанції 04 жовтня             2022 року було відкладено на 05 жовтня 2022 року, коли суд видалився до нарадчої кімнати, після повернення з якої, 06 жовтня 2022 року суддя               Гринишина А. А. оголосила ухвалу від 06 жовтня 2022 року (про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду: а. с. 209–213 т. 1), якою, у тому числі, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 07 листопада 2022 року о 14.00 год.
 
Відповідно до частин першої–третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження                у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді,          а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.
 
05 жовтня 2022 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про відвід судді Піщанського районного суду Вінницької області Гринишиної А. А. (а. с. 214–217 т. 1), який розглянутий та вирішений судом 06 жовтня 2022 року, після виходу судді з нарадчої кімнати, окремим процесуальним документом (ухвала: а. с. 227–229 т. 1).
 
Чергове судове засідання у справі на 17 листопада 2022 року було знято                             з розгляду до 13.00 год 28 листопада 2022 року (понеділок) у зв`язку                                     з відключенням приміщення суду від електропостачання (довідка: а. с. 25 т. 2). Повторна заява ОСОБА_2 про відвід судді надійшла до суду 25 листопада              2022 року (п`ятниця) (а. с. 38–44 т. 2), матеріали справи не містять підтвердження, що вона була надіслана суду 23 листопада 2022 року, як стверджує заявник.
 
Нормами ЦПК України не передбачено дослідження нових доказів у справі судом касаційної інстанції, тому посилання в касаційній скарзі на те, що повторна заява про відвід була надіслана суду засобами електронної пошти 23 листопада            2022 року о 18.25 год, що підтверджується доданим скріншотом відправленого листа, відхиляються.
 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що заяви відповідача про відвід судді Гринишиної А. А. розглянуті з порушенням порядку їх розгляду, передбаченого ЦПК України. 
 
Ухвали Піщанського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року та від 28 листопада 2022 року про визнання необґрунтованою заяви  ОСОБА_2 та відмову у задоволенні відводу судді належним чином мотивовані, також відсутні обставини, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість судді при розгляді клопотань сторони відповідача та справи в цілому.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції підійшов до вирішення спору формально та від початку першого судового засідання була очевидна прихильність суду до сторони позивачки, яка проявлялась у відмовах щодо задоволення клопотань сторони відповідача, які могли б реально розкрити всю суть спору та забезпечити відповідачу право на захист та спростування заявлених позовних вимог, є необґрунтованими, оскільки нічим не підтверджені та зводяться у підсумку до непогодження із ухваленим судом рішенням по суті спору.
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що небезпека для життя та здоров`я дитини у місті Києві, де проживає мати, значно вища ніж на Вінниччині, де проживає батько, оскільки воєнний стан наразі введений на всій території України, передбачити локалізацію повітряних тривог, їх кількість та періодичність неможливо, небезпека існує на всій території України, в тому числі і у Вінницькій області.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачка вже тривалий час проживає                        з іншим чоловіком, якого малолітній ОСОБА_3 жодного разу не бачив, з ним не спілкувався та взагалі невідомо, якою буде реакція чужого чоловіка на чужу для нього дитину, зводяться до припущень та є юридично неспроможними.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до положень ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися безпосередньо в оцінку доказів, оскільки він не здійснює новий розгляд справи. Велика Палата Верховного Суду зазначала подібне, наприклад, у своїй постанові від 16 січня             2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
 
Незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Отже, для скасування судового рішення з наведеної підстави потрібно, щоб суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Надані сторонами докази дозволяли суду повно та всебічно з`ясувати характер спірних правовідносин та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив, тому доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 про незадоволення судами клопотань відповідача про проведення опитування дитини та про витребування доказів, що не призвело до неправильного вирішення спору по суті, відхиляються.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду та спростовуються їх змістом.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду                     від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц, від 29 травня 2019 року                           у справі № 357/17852/15-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц,                  від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини                       у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами                   у розглядуваній справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
 
Так, у справі № 165/2240/16-ц мати дитини звернулася до суду з позовом до батька дитини та просила визначити місце проживання неповнолітнього сина,                 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з нею, а також просила надати дозвіл на виготовлення всіх пов`язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини та дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до Республіки Польща строком на один рік у супроводі матері з 01 липня 2017 року до 01 липня 2018 року. В судовому засіданні судом першої інстанції у вказаній справі з`ясовано думку малолітнього хлопчика віком 11 років, який зазначив, що зараз він проживає з мамою та хотів би проживати з мамою надалі, а також хотів би поїхати до Республіки Польща з мамою. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 червня 2017 року позов у частині визначення місця проживання сина з матір`ю задоволено, рішенням Апеляційного суду Волинської області, яке Верховний Суд постановою від 25 березня 2019 року залишив без змін, задоволено решту позовних вимог матері.
 
У справі № 357/17852/15-ц Велика Палата Верховного Суду скасувала рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2017 року, ухвалу та постанову Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2018 року та передала справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходячи з того, що суди на порушення вимог закону не з`ясували й не зазначили думку дитини стосовно обставин, що безпосередньо стосуються її життя, адже на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції дитина, ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувала у віці, що дозволяє сформулювати власні погляди; не встановили, чи прижилась дитина у новому середовищі з огляду на те, що з моменту її виїзду за кордон до дня ухвалення апеляційним судом рішення про її повернення минуло більше трьох років; не з`ясували, які умови для її життя, здоров`я та розвитку створила мати, з якою на час ухвалення судового рішення визначено місце проживання дитини та з якою дитина проживала; скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про відібрання дитини, апеляційний суд разом з тим вирішив повернути неповнолітнього сина від матері та передати його батькові, вирішивши в такий спосіб іншу позовну вимогу, щодо якої залишив рішення суду першої інстанції без змін, таким чином, з приводу вимоги про повернення дитини існує два протилежних рішення суду; на порушення вимог норм процесуального права суди не встановили дійсні обставини справи, не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють, не дали належної правової оцінки зібраним доказам. Предметом спору у наведеній справі було визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди.
 
У справі № 185/6994/15-ц предметом позову було розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав, що ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи: не встановили, проживання              з ким із батьків буде відповідати найкращим інтересам дитини, а отже, не можна вважати, що у цій справі суди виконали завдання правосуддя. Відсутність висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору не може бути підставою для відмови у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини. Посилання апеляційного суду як на підставу відмови у задоволенні позовів обох батьків про визначення місця проживання дитини на неподання ними висновку органу опіки і піклування не можна вважати обґрунтованим, оскільки за змістом частини п`ятої статті 19 СК України такий обов`язок покладається на сам орган,             а тому суд, сприяючи у виконанні завдань правосуддя, не позбавлений можливості зобов`язати відповідний орган, який бере учать у розгляді справи (частина шоста статті 57 ЦПК України), виконати свої функції та надати такий висновок.Під час нового розгляду справи судам необхідно: вжити заходів для належної участі представників органу опіки та піклування у розгляді справи (надання письмового висновку щодо вирішення спору чи пояснень щодо причин неможливості надати такий висновок), встановити повно обставини справи, дослідити усі докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку актуальним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, врахувати думки самої дитини, 2008 року народження, оскільки останній вже виповнилося одинадцять років, та з урахуванням встановлених обставин визначити місце проживання дитини, виходячи із її інтересів.
 
У справі № 127/9377/21 мати звернулася до батька із позовом про відібрання малолітньої дитини, батько – із зустрічним позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей. Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою апеляційного суду, зустрічний позов батька задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_5 та                     ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із батьком. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що суди дійшли передчасних висновків про задоволення вимог батька, оскільки: вказали на прихильність малолітніх дітей до батька, добросовісного виконання ним батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, водночас аналіз матеріалів справи свідчить, що 30 вересня 2022 року мати дітей через представника надала клопотання про долучення доказів: банківську виписку карткового рахунку, копію постанови від 20 вересня 2022 року у справі № 127/14004/22, висновок психолога, проте суд першої інстанції не дослідив докази, надані позивачем, не надав їх оцінку, при оцінці фінансового стану батька не врахував постанову Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року                   у справі № 127/14004/22, якою з батька стягнуто аліменти на утримання непрацездатних матері та баби.
 
Отже, обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                 у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як                           у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені                       у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Колегія суддів Верховного Суду ураховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                     від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23), про те, що судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті             є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою/підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».
 
У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один із батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.
 
Мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце її проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про задоволення позову.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд на підставі статті 410 ЦПК України вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду – без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гапека Тетяна Валеріївна, залишити без задоволення.
 
Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Б. І. Гулько      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець