ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/11919/22                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 червня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                              Аліменка В.О.,
суддів                                                  Безименної Н.В., Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину періоду часу навчання з 01.09.1992 по 16.05.1997 у Київському університеті імені Тараса Шевченка;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-ІІІ від 12.07.2001), виходячи з 90% від суми щомісячного заробітку на підставі довідки про складові заробітної плати від 02.02.2023 №21-16зп, виданої Офісом Генерального прокурора, з 21.10.2022, без обмеження її виплати максимальним розміром.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що гарантії працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, у той час як положеннями ст. 86 Закону № 1697 від 14.10.2014 року збільшено стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугою років, у порівнянні зі ст.50-1 Закону № 1789 (в редакції 12.07.2001 року), з 20 до 25 років, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України, таким чином позивачем набуто право виходу на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі, на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років.
Колегія суддів, вважає вказане рішення суду необґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 18.03.2019 органом №8030.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.09.1992 по 16.05.1997 позивач навчався в Київському університеті ім. Т.Г. Шевченко та здобув кваліфікацію юриста за спеціальністю "Правознавство" з врученням диплому серії ЛР НОМЕР_2 від 16.05.1997, копія якого наявна в матеріалах справи.
Вказаний період навчання позивача в Київському університеті ім. Т.Г. Шевченко також підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_3 .
З трудової книжки серії НОМЕР_3 вбачається, що позивач працював в органах прокуратури України, а саме:
- з 29.01.1996 призначений стажистом на посаді слідчого прокуратури Вінницького району;
- з 13.11.1997 призначений слідчим прокуратури Вінницького району;
- з 26.04.2004 призначений на посаду старшого слідчого слідчого відділу прокуратури області;
- з 25.07.2005 звільнений з займаної посади в порядку переведення до Генеральної прокуратури України;
- з 25.07.2007 призначений слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України в порядку переведення з прокуратури Вінницької області;
- з 27.01.2006 призначений слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування кримінальних справ про злочини у сфері службової діяльності управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління;
- з 21.09.2006 призначений слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування кримінальних справ про злочини у сфері службової діяльності управління з розслідування кримінальних справ слідчими Генеральної прокуратури України Головного управління з розслідування особливо важливих справ;
- з 22.05.2007 призначений слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування кримінальних справ про злочини у сфері службової діяльності управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління;
- з 27.07.2007 призначений слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування кримінальних справ про злочини у сфері службової діяльності управління з розслідування кримінальних справ слідчими Генеральної прокуратури України Головного управління з розслідування особливо важливих справ;
- з 09.04.2008 призначений слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу вищевказаного управління;
- з 18.07.2008 звільнений з посади;
- з 26.06.2015 призначений старшим прокурором відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України;
- з 05.08.2018 призначений прокурором відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури;
- з 30.12.2016 призначений прокурором відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури слідчого управління Генеральної інспекції;
- з 07.02.2018 призначений прокурором відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції;
- з 02.01.2020 призначений прокурором відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора;
- з 21.10.2020 призначений прокурором відділу взаємодії з правоохоронними органами та координації діяльності з питань внутрішньої безпеки управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора;
- з 01.04.2021 по теперішній час призначений на посаду прокурора відділу взаємодії з правоохоронними органами та інформаційно-аналітичної роботи управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора.
Стаж роботи на слідчих та прокурорських посадах в органах прокуратури станом на 21.10.2022 становить 19 років 9 місяців 17 днів.
Окрім того, як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_3 позивач працював на інших посадах в державних органах, а саме:
- з 07.06.1994 прийнятий на посаду державного податкового інспектора-юрисконсульта юридичного відділу в Державній податковій інспекції по місту Вінниця;
- з 21.11.1995 призначений на посаду державного податкового інспектора-юрисконсульта юридичного відділу;
- з 26.01.1996 звільнений з посади;
- з 12.09.2012 призначений на посаду начальника юридичного відділу ПАТ "КиївЗНДУЕП";
- з 25.06.2015 звільнений з посади.
Стаж роботи в державних органах становить 4 роки 5 місяців 4 днів.
Таким чином, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 загальний трудовий стаж позивача без навчання становить 24 роки 2 місяці 21 день, з яких стаж роботи на слідчих та прокурорських посадах в органах прокуратури станом на 21.10.2022 становить 19 років 9 місяців 17 днів.
21.10.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) у розмірі 90% від місячного заробітку.
Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора про складові заробітної плати/грошового забезпечення від 02.02.2023 №21-16зп заробітна плата позивача становить 81120,00 грн.
Відповідно до розписки-повідомлення вказана заява була зареєстрована в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві 21.10.2022 за №5567.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладеним в листі від 01.11.2022 №2600-0209-8/141649, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років.
Так, у вказаному листі відповідач зазначив, що відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
У листі вказано, що згідно наданих до заяви документів стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих складає 18 років 0 місяців, стаж роботи за вислугу років 19 років 09 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії. При цьому, до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1992 по 16.05.1997
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем вказаного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірним питанням у справі, яке підлягає з`ясуванню, є протиправність (правомірність) відмови відповідача щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону № 1789-XII.
Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії був чинним Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII   (далі - Закон № 1697-VII).
У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.
У свою чергу, ст. 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Згідно з ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Як вбачається з матеріалів справи, загальний страховий стаж позивачки станом на час звернення до пенсійного органу становить 27 років 03 місяці 21 дні, із них на прокурорських посадах - 21 років 5 місяців 12 днів.
Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону № 1697-VII, а не положення ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.
Разом з тим, колегія суддів з такими доводами позивача не погоджується з наступних підстав.
Відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 08 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).
За встановлених у цій справі обставин, позивач станом на 14.10.2014 року не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній вище редакції).
Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 211/5697/16-а (2а/211/149/16), від 10 травня 2018 року у справі № 358/1830/16-а, від 10 жовтня 2019 року у справі № 265/3516/17, від 04 грудня 2019 року у справі №747/559/17 та від 18 березня 2020 року у справі № 310/7064/16-а.
Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Враховуючи те, що під час розгляду справи встановлено, що в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину періоду часу навчання з 01.09.1992 по 16.05.1997 у Київському університеті імені Тараса Шевченка, колегія суддів, зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч.6 ст. 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Отже половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання враховується виключно при визначенні чи достатній у особи час роботи на прокурорських посадах для призначення йому пенсії за вислугою років, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 серпня 2021 року по справі №751/4203/17.
Як було встановлено судом, у період з 01.09.1992 по 16.05.1997 позивач навчався в Київському університеті ім. Т.Г. Шевченко та здобув кваліфікацію юриста за спеціальністю "Правознавство" з врученням диплому серії ЛР ВЕ №005332 від 16.05.1997, копія якого наявна в матеріалах справи.
Вказаний період навчання позивача в Київському університеті ім. Т.Г. Шевченко також підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_3 .
Отже, період навчання становить 4 роки 7 місяців 16 днів.
Разом з тим, позивачу протиправно не було зараховано до вислуги років, що дає право на пенсію, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - Київському університеті ім. Т.Г. Шевченко, що вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладеного в листі від 01.11.2022 №2600-0209-8/141649.
Отже, колегія суддів, погоджується з висновоком суду першої інстанції, що до вислуги років позивача має бути зарахована половина строку навчання позивача з 01.09.1992 по 16.05.1997.
Відповідно Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві при розрахунку вислугу років протиправно не враховано додатково до вислуги років 2 роки 3 місяці 23 дні.
Враховуючи, що колегією суддів частково спростовані доводи позивача та висновку суду першої інстанції, то рішення підлягає скасуванню та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задвоолення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину періоду часу навчання з 01.09.1992 по 16.05.1997 у Київському університеті імені Тараса Шевченка.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                             В.О. Аліменко

Судді                                                                                 Н.В. Безименна

                                                                                          А.Ю. Кучма