РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 949/199/24
Провадження № 22-ц/4815/492/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Ковальчук Н.М., Хилевича С.В. ,
секретар судового засідання – Мороз А.В.,
учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: – Дубровицький відділ державної реєстрації актів
цивільного стану у Сарненському районі Рівненської 
області, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Куліша Тараса Любомировича на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року (постановлену у складі судді Отупор К.М.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Дубровицький відділ державної реєстрації атів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області про встановлення факту родинних відносин, -

       в с т а н о в и в :

31 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин.
Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні бойового завдання по захисту України від збройної агресії росії, загинув її чоловік ОСОБА_2 .
Відповідно до чинного законодавства України, родині загиблого виплачується грошова компенсація. Проте, при поданні документів до ІНФОРМАЦІЯ_2 на виплату компенсації встановлено, що в офіційних документах є розбіжності в записах, а саме: у свідоцтві про смерть її чоловіка вписано прізвище ОСОБА_3 , а в свідоцтвах про смерть його батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вписано прізвище ОСОБА_6 . Як повідомили її в територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, оскільки батьки її чоловіка померли, то суми грошової компенсації, які мали отримати батьки її чоловіка, мають бути виплачені її сім`ї. У зв`язку з наявними розбіжностями в записах у свідоцтвах про смерть її чоловіка та його батьків, їй пояснили, що потрібно внести зміни в офіційні документи або підтвердити факт родинних відносин у судовому порядку.
Зазначає, що встановлення факту родинних відносин між її загиблим чоловіком та його померлими батьками у судовому порядку обумовлений необхідністю отримання грошової компенсації у зв`язку із загибеллю її чоловіка, так як іншим шляхом це зробити неможливо.
Просила суд встановити факт, що ОСОБА_7 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_3 та  ОСОБА_8 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьками її чоловіка ОСОБА_2 , який загинув  ІНФОРМАЦІЯ_1 захищаючи Україну від агресії росії. 
Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа Дубровицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області про встановлення факту родинних відносин відмовлено.
Роз`яснено заявнику право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.
Ухвала вмотивована тим, що вимоги заявника не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Куліш Т.Л. оскаржив її в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що постановлена місцевим судом ухвала суперечить практиці Верховного суду, а саме правовій позиції, що висловлена Верховним Судом у Постанові Великої Палати від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, а також про те, що існує спір про право, оскільки саме встановлення факту родинних відносин навпаки виключить виникнення публічно-правового спору.
Просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08.11.2019 у справі № 161/853/19, від 18.12.2019 у справі № 370/2598/16-ц.
Слід зауважити, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. 
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
– факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
– встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
– заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
– чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту, без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту родинних відносин, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.
Окрім того, Великою Палатою у вищезазначеній постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 встановлено, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року; "Беллет проти Франції" від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскілки судом першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, порушено норми процесуального права, постановлена ним ухвала від 03 січня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції у іншому складі суду.
Керуючись ст. 19, 379, 381-384 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Куліша Тараса Любомировича задовольнити.
Ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року скасувати.
Справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа – Дубровицький відділ державної реєстрації атів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області про встановлення факту родинних відносин направити до суду першої інстанції для продовження розгляду у іншому складі суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                Ковальчук Н.М. 
               Хилевич С.В.