Справа № 127/15404/23
Провадження № 22-ц/801/1052/2024
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року	Справа № 127/15404/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького  міського  суду Вінницької області від 06 березня 2024 року, ухвалене суддею Бессараб Н.М., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1   про стягнення коштів,
встановив:
У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути зі ОСОБА_1 на її користь 2 500 доларів США.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2022 року, було визнано спільною сумісною власністю сторін майно, зокрема, обладнання, яке встановлене на земельній ділянці, площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з фотомодулів, моделі АLМ 72-365W в кількості 84 шт., Інвертора АСRUХ-30 k-ОМ в кількості 1 шт., металевого навісу 1 шт. Цим самим рішенням це майно було поділене між сторонами в рівних частках.
Вказаним судовим рішенням була встановлена та обставина, що «згідно копії договору позики від 30 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США та зобов`язалася повернути їх до 30 квітня 2024 року, метою отримання позики вказано - придбання та монтаж обладнання, необхідного для будівництва сонячної електростанції, та згідно копії розписки ОСОБА_2 від 30 квітня 2019 року вказані кошти були отримані останньою 30 квітня 2019 року. Відповідно до копії розписки ОСОБА_3 від 30 квітня 2020 року, 30 квітня 2020 року ним було отримано грошові кошти в сумі 4 800 доларів США в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 30 квітня 2019 року , залишок коштів, які зобов`язана повернути ОСОБА_2 , складає 20 200 доларів США. Таким чином, зазначеним судовим рішенням була встановлена та обставина, що джерелом виникнення коштів, за які було придбане згадане вище обладнання, є отримані позивачем у позику від ОСОБА_3 кошти в сумі 25 000 доларів. Ця сама обставина була встановлена і постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року.
Позивачка вважає, що договір позики від 30 квітня 2019 року створив для неї і для відповідача солідарний обов`язок повернення позичених коштів, оскільки ці кошти були використані у спільних сімейних інтересах.
Погашення боргу за договором позики від 30 квітня 2019 року відбувалось наступним чином: 30 квітня 2020 року, тобто після припинення шлюбних відносин між сторонами, позивачем повернуто ОСОБА_3 4 800 доларів США з особистих коштів позивача, що встановлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, які були ухвалені у справі №128/2224/20; 20 000 доларів США повернуто позивачем ОСОБА_3 з коштів, які були одержані від реалізації майна, яке з часом було визнано між сторонами спільною власністю, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10 червня 2022 року та розпискою ОСОБА_3 від 10 червня 2022 року; 200 доларів США позивачем повернуто ОСОБА_3 09 лютого 2023 року з особистих коштів позивача, про що свідчить розписка ОСОБА_3 від 09 лютого 2023 року. 
Таким чином, борг в розмірі 20 000 доларів США був повернутий зі спільного майна подружжя, а 5000 доларів США були повернуті з особистих коштів позивача.
Рішенням Вінницького  міського  суду Вінницької області від 06 березня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 500 доларів США та 1073,60 грн понесеного судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
У скарзі зазначає, що в рішенні суду особлива увага зроблена саме на поділі майна подружжя, яке не є предметом даного спору. Із тексту рішення не зрозумілим є, що саме стало мотивами і підставами визнання боргу спільним майном подружжя. Згоди на отримання грошових коштів він не надавав, гроші в родині були і подружжя їх не потребувало. Про наявність самого договору позики він дізнався в суді. Факт укладання правочину, з якого виникає боргове зобов`язання, в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким правочином в інтересах сім`ї є предметом доказування у справі. Договір позики не містить письмової згоди іншого подружжя на отримання коштів у позику, а також посилання на те, що такі кошти бралися в борг в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для виникнення у подружжя солідарного обв`язку щодо повернення боргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить  апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зробив декілька висновків. Перший – між ОСОБА_3  та ОСОБА_2  виникли правовідносини  за договором позики від 30 квітня 2019 року. Договір позики, який укладений під час шлюбу, є чинним, ніким не оспорений. Другий – кошти, отримані внаслідок укладання договору позики, використанні ОСОБА_2  на придбання та монтаж обладнання (необхідного для будівництва сонячної електростанції), яке визнано судом спільною сумісною власністю. Третій –  ОСОБА_2  зобов`язання за договором позики перед позикодавцем виконала повністю, повернувши при цьому частину грошей (5 000 доларів США), які є її особистою власністю. Отже, на підставі ч. 1 ст. 544 ЦК України, наявні підстави для стягнення з відповідача, як солідарного боржника за договором позики, на користь позивача половину повернутих коштів, а саме 2 500 доларів США.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, адже судом не враховані певні обставини, які залишені ним без аналізу та не враховано позицію (поведінку) позивача у спірних правовідносинах.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Отже, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
За обставинами справи, з 26 вересня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19 березня 2020 року.
30 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 30 квітня 2024 року.
У пункті третьому цього договору зазначено, що метою отримання позики є придбання та монтаж обладнання, необхідного для будівництва сонячної електростанції. 
ОСОБА_2 написала розписку про отримання нею від ОСОБА_3 відповідно до умов договору позики грошових коштів в сумі 25 000 доларів США.
Грошові кошти за договором позики були сплачені ОСОБА_2 в три етапи.
Так, 30 квітня 2020 року ОСОБА_2 повернула ОСОБА_3 4 800 доларів США в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 30 квітня 2019 року, що підтверджується розпискою. У розписці зазначено, що залишок коштів, які зобов`язана повернути ОСОБА_2 , склав 20200 доларів США (а.с.8 т.1).
10 червня 2022 року ОСОБА_2 повернула ОСОБА_3 20 000 доларів США в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 30 квітня 2019 року, що підтверджується розпискою (а.с.9 т.1).
09 лютого 2023 року ОСОБА_2 повернула ОСОБА_3 200 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 30 квітня 2019 року, що підтверджується розпискою (а.с.10 т.1).
При цьому, як зазначає ОСОБА_2 , із загальної суми боргу, який становить 25 000 доларів США, 20 000 доларів США було повернуто зі спільного з відповідачем майна (обладнання, необхідного для будівництва сонячної електростанції) після його реалізації. 
Решта суми в розмірі 5 000 доларів США були повернуті ОСОБА_2 позикодавцю з її особистих коштів, адже на момент повернення коштів вона із ОСОБА_1 вже не перебувала у шлюбі.
У провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа №128/2224/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності.
Рішенням суду від 13 січня 2022 року в згаданій цивільній справі визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , крім іншого майна, спірне обладнання, яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-365W в кількості 84 шт., Інвертора ACRUX-30 k-ОМ в кількості 1 шт., металевого навісу 1 шт.
Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у згаданій справі залишено в силі рішення Вінницького районного суду Вінницької області в частині визнання спірного обладнання спільною сумісною власністю (а.с. 35-60 т.1).
Отже ОСОБА_2 , беручи за основу те, що за судовим рішенням спірне обладнання, необхідне для будівництва сонячної електростанції, є спільною сумісною власністю, а позичені нею в період шлюбу кошти витрачені на придбання спірного обладнання, вважає, що відповідач за зобов`язанням перед ОСОБА_3 є солідарним боржником.
Згідно з ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції встановив, що отримані 30 квітня 2019 року позивачем за розпискою кошти в розмірі 25 000 доларів США використанні в інтересах сім`ї – на придбання та монтаж обладнання, необхідного для будівництва сонячної електростанції на земельній ділянці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
При цьому суд посилався на те, що при розгляді цивільної справи №128/2224/20 судами першої та касаційної інстанції встановлено факт того, що отримані ОСОБА_2 в борг грошові кошти використані в інтересах сім`ї.
Однак, як вбачається зі змісту рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року та постанови Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, судами не досліджувалось детально питання, чи були позичені кошти витрачені на придбання спірного обладнання, а відтак судами не було встановлено факту того, що отримані за договором позики від 30 квітня 2019 року грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США використанні саме на придбання та монтаж обладнання. Судами лише згадується про цю обставину, без аналізу наслідків укладання договору позики.
Суди при розгляді справи встановили, що спірне обладнання було придбано сторонами за час шлюбу, а тому дійшли висновку, що це обладнання є спільним майном подружжя.
Та обставина, що у договорі вказана ціль позики – придбання та монтаж обладнання, необхідного для будівництва сонячної електростанції, беззаперечно не свідчить про те, що отримані за договором кошти були витрачені саме на придбання та монтаж спірного обладнання.
Відповідач ОСОБА_1 категорично заперечує використання зазначених коштів в інтересах сім`ї.
Апеляційним судом встановлено, що предметом спору в цивільній справі №128/2224/20 було, в тому числі, спірне обладнання.
Звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя  ОСОБА_1 просив визнати спільною власністю подружжя набуте в шлюбі спірне обладнання. У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просила визнати вказане обладнання її особистою приватною власністю. В обґрунтування зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2  зазначала, що ОСОБА_1 до придбання спірного обладнання, його монтування і встановлення не має жодного відношення, оскільки вказане майно придбано особисто нею за позичені кошти, без участі відповідача і в той час, коли вони вже не проживали разом як подружжя та не вели спільного господарства. Тому вважала, що дане майно є її особистою приватною власністю.
Тобто, при розгляді цивільної справи №128/2224/20  ОСОБА_2 стверджувала про те, що розташоване на земельній ділянці обладнання є її особистою приватною власністю, було придбано особисто нею за позичені кошти, тобто, не в інтересах сім`ї, а в в особистих інтересах.
Натомість, у даній справі ОСОБА_2 стверджує зворотнє – вказане обладнання придбано за кошти, отримані нею за договором позики, і ці кошти витрачені в інтересах сім`ї.
Згідно з ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.  Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.  При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.  Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
Відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. 
Колегія суддів зауважує, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт шостий статті 3 ЦК). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.
Враховуючи суперечність позиції ОСОБА_2 щодо правової природи отриманих у борг коштів, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у вказаній цивільній справі як одну із підстав для відмови в задоволенні позову.
Іншою підставою для відмови в задоволенні позову є недоведеність позивачем того факту, що позичені нею 25 000 доларів США були витрачені саме на придбання спірного обладнання. 
Апеляційний суд звертає увагу, що за умовами договору позики від 30 квітня 2019 року  ОСОБА_2 отримала в позику 25 000 доларів США, тобто кошти отримано нею в іноземній валюті.
При цьому, з матеріалів справи встановлено, що 02 квітня 2019 року між ОСОБА_2 (замовник) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (виконавець) було укладено два договори підряду, згідно з якими замовник доручила, а виконавець зобов`язався за завданням замовника виконати роботи щодо будівництва сонячної електростанції з власного матеріалу та обладнання, металевого навісу, на виконання яких було проведено відповідні роботи (а.с.110-123 т.1).
Загальна вартість робіт за умовами договору становить 623 083 грн (471 446 грн та 151 637 грн відповідно).
Згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт, які підписані 30 квітня 2019 року, загальна вартість виконаних робіт склала 623 083,55 грн (а.с.103-106, 115118 т.1).
Як визначено умовами договорів підряду, протягом двох днів з моменту підписання цих договорів замовник повинен внести аванс у розмірі 30 % від суми, вказаної у цих договорах. Остаточний розрахунок повинен бути здійснений протягом десяти днів з моменту підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (розділ 6 договорів підряду).
Судами при розгляді вищезгаданої справи № 128/2224/20 встановлено, що ОСОБА_2 до 05 квітня 2019 року внесла 186 924 гривень 90 копійок, що становить 30% від вартості робіт. Цю обставину не заперечувала позивач.
Ця сума була внесена ще до укладання договору позики, а отже, аванс був сплачений не за кошти, які були позичені.
Решта суми – 436 158,10 грн  ОСОБА_2 повинна була внести до 10 травня 2019 року.
Станом на 30 квітня 2019 року (день повного розрахунку з підрядником та день укладання договору позики) 436 158,10 грн в перерахунку на долари США (за офіційним курсом) становило 16 275 доларів США, тобто, у ОСОБА_2 не було потреби позичати для розрахунку з підрядником 25 000 доларів США.
ОСОБА_2 не обґрунтовано, чому нею було взято позику в іноземній валюті, тоді як сума на виконання договорів підряду підлягала до сплати в гривнях, і чому саме в такому розмірі.
Крім того, ОСОБА_2 не доведено, що вона 30 квітня 2019 року здійснювала валютно-обмінні операції (обмін валюти) з метою сплати у подальшому ФОП ОСОБА_5 коштів.
Відтак, підсумовуючи, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не довела, що кошти отримані за договором позики витрачені нею для придбання спірного обладнання, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що позивач, отримуючи кошти за договором позики, діяла у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінку обставинам справи, на які посилався відповідач, заперечуючи проти позову, і не обґрунтував доказами свій висновок про те, що позичені кошти були витрачені на придбання та монтаж спірного обладнання. 
Відповідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до положень ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового рішення із ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягає стягнення судовий збір в розмірі 1610,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив стягнути з позивача усі понесені судові витрати відповідачем.
12 червня 20234 року від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він просив стягнути із ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 610,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надав:
- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1125702 від 05 квітня 2024 року;
- договір про надання правничої допомоги від 20 березня 2024 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Правові цінності» в особі керуючого партнера адвоката Бездітної Т.В. та ОСОБА_1 , у розділі 6 якого зазначено, що загальна вартість договору узгоджується між сторонами та складає 15 000 грн; дана сума формується з урахуванням участі представника в суді першої інстанції; розмір гонорару узгоджується між сторонами в додаткових угодах до цього договору;
- розрахунок вартості адвокатських послуг, відповідно до якого представником були виконанні наступні роботи на загальну суму 15 000 грн: попереднє опрацювання матеріалів, відшукування позицій Верховного Суду з аналогічних спірних правовідносин; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини; формування правової позиції, консультування щодо даної справи; складання апеляційної скарги та направлення матеріалів; подання письмових пояснень в суд (першої та апеляційної інстанції); прийняття участі в судових засіданнях (першої та апеляційної інстанції); інші дії процесуального характеру відповідно до вимог ЦПК України (як представника);
- акт виконаних робіт від 20 травня 2024 року, відповідно до якого адвокатське об`єднання «Правові цінності» в особі керуючого партнера адвоката Бездітної Т.В. виконало, а ОСОБА_1 прийняв виконання робіт щодо надання правничої допомоги і загальна сума гонорару за даним договором складає 15 000 грн;
- копію платіжної інструкції №@2PL436672 від 20 травня 2024 року про сплату ОСОБА_1 адвокатському об`єднанню «Правові цінності» 15 000 грн згідно договору від 20 березня 2024 року у справі №127/15404/23.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Зі змісту поданої заяви, договору про надання правничої допомоги та розрахунку вартості адвокатських послуг слідує, що загальна вартість послуг за договором становить 15 000 грн і включає в себе витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій. 
При цьому, адвокатом Бездітною Т.В. не розмежовано, який розмір витрат було понесено відповідачем окремо як в першій інстанції, так і в апеляційній інстанції.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі не подання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №285/5547/21 (провадження № 61-4799св23) зазначено, що «з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що: у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат».
З матеріалів справи встановлено, що у відзиві на позов ОСОБА_1 зазначив, що орієнтовний перелік судових витрат, понесених у даній справі, становить 12 000 грн та складається з витрат на правову допомогу. Тому просив стягнути з позивачки на користь відповідача понесені ним судові витрати.
Однак, своїм правом на подання доказів протягом визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України строку в суді першої інстанції ОСОБА_1 не скористався, тому такі витрати не підлягають відшкодуванню.
Що стосується витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, то суд виходить з того, що зазначаючи в договорі про надання правничої допомоги фіксований розмір гонорару (15 000 гривень) адвокат вказує, що розмір гонорару узгоджується між сторонами в додаткових угодах до цього договору. 
Додаткових угод до договору про надання правничої допомоги від 20 березня 2024 року відповідачем не надано, однак, у розрахунку вартості адвокатських послуг наведено перелік виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Тобто перелік наданих послуг є конкретизованим.
Апеляційний суд зауважує, що такі види послуг, як попереднє опрацювання матеріалів, відшукування позицій Верховного Суду з аналогічних спірних правовідносин, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультування щодо даної справи поєднуються з діями адвоката з підготовки та написання апеляційної скарги.
Участь в судових засідання в суді апеляційної інстанції адвокат Бездітна Т.В. не приймала, оскільки розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, критерій реальності адвокатських витрат та розумність їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що слід стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 3 000 гривень.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 
 постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького  міського  суду Вінницької області від 06 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2   (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок та 3 000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                             Т.Б. Сало

Судді                                                                               О.В. Ковальчук

                                                                                     Т.М. Шемета