ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/7155/22                                                                     

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І. 
За участю секретаря: Єжелі А.О.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, суддя Кушнова А.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №125 від 22.04.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі скороченням пенсійного віку на підставі Посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю, серії НОМЕР_1 від 06.09.2005, виданого Київською обласною державною адміністрацією та інших підтверджуючих документів.
Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 20.07.1996 по 17.05.1998.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 20.07.1996 по 17.05.1998 до його страхового стажу.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №125 від 22.04.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII та прийняти рішення, за результатами її розгляду, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішення суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом першої інстанції встановоленно наступні обставини.
ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 , виданий Мінським РУГУ МВС України в м. Києві в червні 1997 року.
Згідно з копією  посвідчення Серія НОМЕР_3 , виданого 06.09.2005 позивач є громадянином, який постійно проживає або працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) (т. 1, а.с. 22).
19.04.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою №1142 про призначення пенсії за віком на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»   до якої долучив: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, військовий квиток, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідку із СПВО про заробітну плату з 01.07.2000 р. по день звернення, документ про місце проживання (реєстрації) особи, заяву про спосіб виплати пенсії (для ви плати через банк), посвідчення постраждалого від ЧАЕС, трудову книжку або документи про стаж (т. 1, а.с. 64-65).
Відповідно до змін, внесених Постановою Правління ПФУ №25-1 від 16.12.2020, абзац 13 п. 4.2 розділу ІУ «Прийняття,  оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1 викладено у такій редакції  «після реєстрації заяви та скаснування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу,  що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу іх створення), електроону пенсійну справу».
З 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. 
На підставі зазначеного, після реєстрації заяви позивача та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення №125 від 22.04.2022, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за віком у зв`язку із відсутністю правових підстав    (т. 1, а.с. 15).
В оскаржуваному рішенні пенсійний орган  акож зазначив, що вік заявника 55 років, страховий стаж становить 25 років 6 місяців 27 днів (за даними трудової книжки до страхового стажу не враховано період з 20.07.1996 по 17.05.1998, оскільки запис про звільнення не завірений підписом відповідальної особи).
Також в оскаржуваному рішенні зазначено про те, що період проживання в с. Андріївка Вишгородського району Київської області в зоні посиленого радіоекологічного контролю 4 місяці 1 день (необхідно не менше 4 років).
Не погодившись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 46 Конституції України   встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини першої   статті 92 Конституції України   основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З 01.01.2004 таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV   особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що право на призначення пенсії за віком у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року мають ті особи, які досягли 60-річного віку та мають страховий стаж   не менше 29 років.
Частиною 1   статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII   (далі Закон №796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого   статтею 26   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Водночас, згідно із частиною 2   статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII) особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше   4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за три роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Таким чином, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку, встановленого   статтею 26   Закону №1058-IV   на 2 роки та додатково 1 рік за три роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого   постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005   (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;   потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями),   або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі   статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Як убачається з оскаржуваного рішення  ГУ ПФУ в Полтавській області враховано період проживання позивача в зоні радіоекологічного контролю   4 місяці 1 день.
Такий період було враховано відповідачем виключно на підставі виписки з погосподарської книги від 09.02.2022 №20/02-25, у відповідності до якої   ОСОБА_1 дійсно був зареєстрований та проживав за адресою:   АДРЕСА_1 з 01.01.1986 по 02.05.1986 рік (згідно погосподарської книги за 1986-1990 року, особовий рахунок № НОМЕР_5).
З  посвідчення Серія НОМЕР_3 , виданого 06.09.2005, позивач є громадянином, який постійно проживає або працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).
Колегія суддів зауважує, що  пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право   користування пільгами, встановленими   Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Згідно з пунктом 2   статті 9 Закону №796-ХІІ   особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 3 частини 1   статті 11 Закону №796-ХІІ   до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років;
Приписами пункту 4 частини 1   статті 14 Закону №796-ХІІ   визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
Частиною 3   статті 15 Закону №796-ХІІ   встановлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51   затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи   (далі   Порядок №51, у редакції чинній станом на час видачі позивачу відповідного посвідчення), пунктом 1 якого регламентовано, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадянин, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України «Про статут і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.
Згідно із пунктом 6 Порядку №51 особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричного кольору, серія В.
Аналогічні положення закріплені і у Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551.
Із системного аналізу наведених правових норми вбачається, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.
Правова позиція у подібних справах була висловлена Верховним Судом у подібних справах у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 22.01.2019 у справі №129/1535/17, від 11.09.2019 у справі №205/8713/16-а, від 21.11.2019 року у справі №572/47/17.
Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт його проживання або постійної праці на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог   статті 55 Закону №796-ХІІ.
При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, рішення та дії якого оскаржуються, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення було оскаржене або що таке посвідчення визнано недійсним чи скасовано.
Окрім того, у спірному рішенні ГУ ПФУ в Полтавській області взагалі не надавалась оцінка наявному у ОСОБА_1 посвідченню, а висновки сформовано виключно на підставі виписки з погосподарської книги від 09.02.2022 №20/02-25, що вказує на необґрунтованість такого рішення та прийняття останнього без врахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Разом з тим, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком також  з тих підстав, що пенсійний орган обчислив  страховий стаж ОСОБА_1 на рівні 25 років 6 місяців 27 днів, без урахування страхового стажу  в період його роботи з 20.07.1996 по 17.05.1998, оскільки запис про його звільнення не завірений підписом відповідальної особи, тоді як  необхідний страховий стаж 29 років.
Як убачається  з трудової книжки позивача, копія якої долучена до позовної заяви, від 31.08.1985 року у період з 20.07.1996 по 17.05.1998 останній працював в ТОВ «Авеста-Базис» водієм та звільнений із займаної посади 17.05.1998 (т. 1, а.с. 70 (зворотній бік аркушу справи).
Згідно із статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637   (далі   Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
При цьому, положення приписів Порядку №637 поширюється саме на випадки відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (в редакції, чинній на дату вчинення запису), у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 по справі № 490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічні правоі позиції були викладені Верховним Судом і в інших   подібних справах даної категорії.
При цьому, трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами   трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
У постанові від 11.05.2022 по справі № 120/1089/19-а  Верховний Суд сформував правову позицію, зазначивши, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах, за внесення яких вона не була відповідальна. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу. Зазначене дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист, зокрема щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до   статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Докази, які б свідчили, що записи в трудовій книжці позивача про роботу в період з 20.07.1996 по 17.05.1998 були визнані недостовірними не надано.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що висновок відповідача  про відмову  зарахувати  до страховоого стажу період роботи  з  20.07.1996 по 17.05.1998 є протиправним.
Як вірно зауважив суд першої інстанції,  позивач у позовній заяві не заявляв вимоги щодо протиправності дій відповідача в частині не зарахування вказаного періоду до його страхового стажу, однак враховуючи, що такі обставини були підставою для прийняття пенсійним органом оскаржуваного рішення, судом вірно  надана оцінка таким обставинам.
Відповідно до частини 1   статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2   статті 5 КАС України   регламентовано, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить   закону   і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2   ст. 9 КАС України).
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від   17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Обираючи належний спосіб захисту порушено права позивача у даних правовідносинах, суд першої інстанції  вірно  виходив  з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього, а тому  вийшов за межі заявлених позовних вимог та обрав належний спосіб захисту порушеного права позивача  шляхом  визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 20.07.1996 по 17.05.1998 і, як наслідок наявність підстав для зарахування такого періоду до страхового стажу позивача.
Щодо обчислення страхового стажу, то колегія суддів вважає, що таке обчислення відноситься до дискреційних повноважень пенсійного органу під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії  з урахування   періоду роботи позивача з 20.07.1996 по 17.05.1998.
За приписами ст. 2 КАС України   у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони  на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Оскільки відповідач безпідставно не врахував наявного у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (4 категорія), а також не врахував до страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 20.07.1996 по 17.05.1998, суд першої інстанції дійшов відного висновку, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.
Відповідно до ч. 1   статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд, виходячи  з вимог ст. 139 КАС України, мав стягнути лише половину сплаченого позивачем судового збору, розмір якого становить 496,20 грн.
В даному випадку, суд першої інстанції мав керуватися положеннями ст. 139 КАС України та, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача половину сплачкеного за подачу до суду судового збору, що становить 496,20 грн (992,40 грн/2).
Щодо витрат на правничу допомогу, колегія суддів  звертає увагу на наступне.
Згідно з частиною 1   статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3   статті 132 КАС України    встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з вимогами частини статті 134 КАС України   витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до  п.1 частини 3 статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до пункту 2 частини 3   статті 134 КАС України   розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4   статті 134 КАС України   передбачено, що   для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом частини 5 статті 134 КАС України   розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
Як встановив суд першої інстанції, адміністративний позов та  заяву про усунення недоліків позовної заяви подано особисто позивачем.
У позовній заяві та у заяві про усунення недоліків відсутні дані, які стосуються представника позивача.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про надання позивачу правничої допомоги адвокатом, зокрема договір про надання правничої, допомоги, додатки до договору при їх наявності, розрахунок понесених судових витрат, опис виконаних робіт (наданих послуг),тощо.
Отже, оскільки позиваченм не надано до справи доказів понесення ним  витрат на правничу допомогу, відсутні правові підстави для стягнення таких витрат.
З урахуванням  вищевикладених доводів та обгрунтувань, колегія суддів вважає, що, оскільки суд першої інстанції невірно обрахував суму судових витрат, а саме  судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача, в цій частині рішення суду слід змінити та викласти абзац 7 резолютивної частини  рішення наступного змісту:
«Стягнути  за рахунок бюджетиних  асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області (місцезнаходження: 36014, м. Полтава, вул. Соборності, б. 66, код ЄДРПОУ 13967927) на користь   ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість грн 20 коп.).
В решті рішення суду слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень,  дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією  та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення  повністю або частково у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року змінити, виклавши абзац сьомий резолютивної частини рішення наступного змісту:
«Стягнути за рахунок бюджетиних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області (місцезнаходження: 36014, м. Полтава, вул. Соборності, б. 66, код ЄДРПОУ 13967927) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок)».
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                      Бужак Н.П.

Судді:                                                                                Костюк Л.О.

                                                                                          Кобаль М.І.