КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9926/2024                                          
                                      
                                      П О С Т А Н О В А
 
                             І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                          Справа № 756/16190/23

19 квітня 2024року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді  Діденко Є.В., у цивільній справі за позовом АТ «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2023 року Акціонерне товариство «Акцент Банк» (далі - АТ «А-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування заявлених вимог АТ «А-Банк» зазначало, що 29 жовтня 2017 року відповідач приєдналася до умов та правил надання банківських послуг позивача з метою укладання з ним кредитного договору та отримання кредитної картки. Відповідач підтвердила свою згоду, що підписана нею Анкета-Заява про приєднання до зазначених умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» разом з умовами та правилами і тарифами, складає між нею та позивачем кредитний договір.
На підставі зазначеного відповідачу був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.
У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконувала, у зв`язку із чим станом на 12 листопада 2023 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 51 852,06 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 30 427,33 грн; заборгованості по відсоткам у розмірі 21 424,73 грн. 
Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судові витрати.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 852,06 грн, що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 30 427,33 грн; заборгованості по відсоткам у розмірі  21424,73 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» суму судового збору в розмірі 2 684,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 14 березня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
            Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що надані позивачем докази підтверджуються лише факт підписання відповідачем 29 жовтня 2017 року анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», проте остання не містить жодних відомостей щодо погодження банком надання їй батьківських послуг, у заяві зазначені лише її особисті дані та підпис.  Крім того, позивач не надав підписаних позичальником Умов та Правил надання банківських послуг і тарифів, правил користування, основних умов обслуговування і кредитування. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови відповідач розуміла та саме з ними ознайомлювалася і погоджувалася, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафних санкцій.
На думку відповідача, висновок районного суду про узгодження між банком та відповідачем умов договору, які б передбачали надання кредиту та сплату штрафних санкцій не відповідає вимогам чинного законодавства та сталій судовій практиці Верховного Суду.
Також заявниця звертала увагу, що роздруківка із сайту позивача не може вважатися належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення однієї із сторін (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни до Умов та правил споживчого кредитування. 
17 квітня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника позивача Акціонерного товариства «Акцент- Банк»  Мальованого Вадима Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов?язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку.
Зазначає, що банком, станом на час укладання договору, на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів», надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного  договору.
Вказує на те, що наявна у позивача заборгованість нарахована у відповідності до умов кредитування, які складаються із Анкети-Заяви, Тарифів та Умов і Правил.
Зазначає, що як вбачається з розрахунку заборгованості, боржник користувався кредитом, значить ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодився з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти.
Щодо процентів, представник позивача зазначив, що до матеріалів справи додано Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка, та інше.
Щодо розрахунку заборгованості та банківської виписки зазначає, що на підтвердження вірності розрахунку в матеріалах справи наявна банківську виписку (яка є первинним бухгалтерським документом відповідно до ЗУ "Про бухгалтерський облік"), де в тому числі відображено використання відповідачем кредитного ліміту. 
З урахуванням вище викладеного просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (51 852,06 грн) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково.
Судом встановлено, що 29 жовтня 2017 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. У заяві підтвердила, що ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, згідна із тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування основними умовами кредитування, розташованими у рекламному буклеті складають між нею і банком Договір про надання банківських послуг, який зобов`язується виконувати.
Крім того, ОСОБА_1 була ознайомлена з Паспортом споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», згідно з яким процентна ставка протягом пільгового періоду - 0,000001 %, базова ставка складає 3,9 % на місяць (46,8 % на рік), порядок повернення кредиту: щомісяця до 25 числа поточного місяця 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн, не менше суми нарахованих процентів та не більше залишку заборгованості, строк кредитування 240 місяців. Паспорт підписаний простим електронним підписом.
На підставі вищевказаної анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг А-Банку відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46.8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджено довідками банку, а саме: карти строком дії до березня 2021 року, до червня 2022 року, до липня 2027 року. Кредитний ліміт 29 жовтня 2017 року становив 1 600,00 грн, з часом він поступово збільшувався та станом на 25 серпня 2023 року становив вже 30 500,00 грн.
Випискою по рахунку позичальника від 12 листопада 2023 року підтверджено відкриття рахунку, встановлення кредитного ліміту та використання відповідачкою кредитних коштів, нарахування процентів, внесення платежів на погашення боргу, останній платіж здійснений 01 травня 2022 року в сумі 510,00 грн.
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, станом на 12 листопада 2023 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 852,06 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 30 427,33 грн та  заборгованості по відсоткам - 21 424,73 грн.
Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено обов`язок позичальника погашати заборгованість із сплати кредиту, відсотків за користування ним, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом.
Пунктом 2.1.1.4.2 Умов та правил надання банківських послуг банку надано право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за кредитним договором.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту та процентам, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення між сторонами договору, згідно умов якого відповідачка, як позичальниця, погодилася, зокрема з розміром процентів за користування грошовими коштами.
Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень частин першої та ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною другою статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У наданій суду заяві-анкеті від 29 жовтня 2017 року, підписаній сторонами, інформація про процентну ставку відсутня. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість по процентам за користування кредитом.
АТ «А-Банк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 29 жовтня 2017 року, посилався на виписку по рахунку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який є невід`ємною частиною договору та паспорт споживчого кредиту.
Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг відповідачка ознайомилася та погодилася підписуючи заяву-анкету про приєднання до їх, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати заборгованості за тілом кредиту та щодо сплати процентів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
У наданій анкеті-заяві від 29 жовтня 2017 року не вказано, яку саме послугу та на яких умовах відповідачка бажає отримати.
При цьому, надана позивачем роздруківка із сайту банку не може бути визнана належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з  ОСОБА_1   банк не повідомив споживача про умови кредитування, зокрема, щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідачки, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29 жовтня 2017 року шляхом підписання заяви-анкети.
Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19),
При цьому, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).
Таким чином, наданий позивачем паспорт споживчого кредиту не є належним доказом на підтвердження вимог про стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитними коштами.
Отже, не заслуговують на увагу доводи банку про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь Банку заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 21 424,73 грн є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачкою згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановлених законом формі та порядку.
Отже, апеляційна скарга в частині вимог щодо відмови у стягненні з відповідачки відсотків ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту, що станом на 12 листопада 2023 року становить 30 427,33 грн, колегією суддів відхиляються, враховуючи наступне.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).
До позовної заяви було надано розрахунок заборгованості, випуску за картковим рахунком за період із 29 жовтня 2017 року по 12 листопада 2023 року, довідки за картками та встановленими по ним лімітами.
Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків по сплаті кредиту, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитом, є обґрунтованим, оскільки із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок неналежного виконання обов`язків за кредитним договором у відповідачки виникла заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 30 427,33 грн, яка і підлягає стягненню, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, як належний, допустимий і достовірний доказ, відповідачкою спростований не був.
Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір якої в даному випадку дорівнює 30 427,33 грн.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про доведеність заявлених банком позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту є законним та обґрунтованим.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно пункту 3 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.    
Оскільки висновок суду про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по відсоткам у розмірі 21 424,73 грн не відповідає обставинам справи, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у стягненні з відповідачки на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України  інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При подачі позовної заяви  позивачем  було сплачено  судовий збір  у розмірі  2 684,00 грн.
При подачі  апеляційної скарги   ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 4 026,00 грн. За результатами апеляційного перегляду справи  позовну заяву було задоволено частково (на 58,68%), а апеляційну скаргу  було задоволено на 41,32%, а тому з відповідача з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк»  підлягають стягненню  судові витрати по  сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 574,97 грн., а з позивача Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, код ЄДРПОУ 14360080) на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 663,54 грн.
Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 жовтня 2017 року задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  РНОКПП НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, код ЄДРПОУ 14360080) заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2017 року, що складається із заборгованості за тілом кредиту, у розмірі 30 427,33 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, код ЄДРПОУ 14360080) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1 574,97 грн.
 Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, код ЄДРПОУ 14360080) на користь  ОСОБА_1             ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 663,54.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                                              Судді: