ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2439/23  Номер провадження 22-ц/814/1013/24	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В. 
учасники справи:
представник позивача – адвокат Бідюк Я.В.
представник відповідача – адвокат Варавін С.Д. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Близнюка Ігора Володимировича 

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Андрієць Д.Д., повний текст рішення складений –16 жовтня 2023 року

та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Бідюк Яни Володимирівни 

на додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 листопада 2023 року, ухвалене суддею Андрієць Д.Д., повний текст додаткового рішення складений –дата не вказана

у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя, - 
В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Близнюк І.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя, в якому просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортні засоби: автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в. та автомобіль «MitsubishiOutlander», 2011 р.в.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості відчуженого спільного майна подружжя (транспортних засобів: автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в. та автомобіля «MitsubishiOutlander», 2011 р.в.) в сумі 325 610,98 грн.; судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 28.08.2004 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.01.2021 року, серія НОМЕР_1 . За час перебування у шлюбі подружжям були придбані: 11.08.2009 року - автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в. та 04.03.2014 року - «MitsubishiOutlander», 2011 р.в. З відповіді ТСЦ МВС №5342 від 18.02.2023 року їй стало відомо про те, що 31.12.2013 року автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в. перереєстрований на нового власника, а 12.08.2017 року автомобіль «MitsubishiOutlander», 2011 р.в., перереєстрований на нового власника. Обидва автомобіля, які були спільною сумісною власністю подружжя, були відчужені ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , а отримані ОСОБА_2 кошти внаслідок такого відчуження не були витрачені в інтересах сім`ї. Таким чином ОСОБА_1 має право на половину коштів, отриманих внаслідок відчуження вказаних автомобілів в якості компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя. Згідно висновку експерта від 18.04.2023 року №42 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження, складеного судовим експертом Сумцовим С.С., ринкова вартість автомобіля «MitsubishiOutlander», 2011 р.в., яка визначена без його огляду, складає 397 240,20 грн., ринкова вартість автомобіля «ToyotaAuris», 2008 р.в., яка визначена без його огляду, складає 253 981,76 грн., що у сумі становить 651 221,96 грн., отже ОСОБА_1 має право на частину, яка складає 325 610,98 грн. 

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Звертаючись до суду з позов, ОСОБА_1 вказувала на те, що спірні транспортні засоби були відчужені без її згоди, а кошти не були витрачені в інтересах сім`ї. Разом із тим, будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів позивач не надала. Суд першої інстанції врахував те, що транспортні засоби були відчужені під час шлюбу сторін. Доказів, які б підтверджували використання відповідачем коштів у власних інтересах, суду не надано. З огляду на викладене та приймаючи до уваги те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними, а тому відмовив у їх задоволенні. Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, тому не вбачив підстав для вирішення клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

19.10.2023 року представник ОСОБА_2 – адвокат Варавін С.Д. подав до Автозаводського районного суду м. Кременчука заяву в порядку ст. 141 ЦПК України про ухвалення додаткового рішення, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат и у розмірі 16 001,00 грн, які він сплати у зв`язку з розглядом справи (а.с. 83).

Заява мотивована тим, що рішенням суду від 10.10.2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя. Під час розгляду справи до закінчення судових дебатів представником ОСОБА_2 – адвокатом Варавіним С.Д. зроблено заяву в порядку ст. 141 ЦПК України про подання доказів судових витрат ОСОБА_2 , пов`язаних з розглядом справи. До заяви в якості додатку надані копії: договору від 10.04.2023 року, акту виконаних робіт, розрахунку, квитанції (а.с.83-86).

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  судові витрати в сумі 8 000 грн. 
Додаткове рішення мотивоване тим, щоподані представником відповідача докази підтверджують понесення витрат на правничу допомогу в сумі 16001 грн., вказані обставини підтверджуються долученою квитанцією №1 від 12.08.2023 року та розрахунком суми гонорару за договором про надання професійної правничої допомоги від 10.04.2023 року.Суд першої інстанції також врахував посилання представника позивача на те, що договір між адвокатом та відповідачем у справі був укладений до подання позовної заяви, проте, норми процесуального законодавства не містять заборони щодо представництва адвокатом інтересів клієнта в різних справах на підставі одного договору. Враховуючи складність справи та обсяг поданих представником відповідача доказів , зміст відзиву та клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд визнав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000грн є справедливим та компенсує відповідачу витрати на правову допомогу.
В апеляційній скарзі на рішення суду представник ОСОБА_1 – адвокат Близнюк І.В., посилаючись невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована в частині порушення судом норм матеріального права тим, що не дивлячись на те, що право власності було зареєстровано за відповідачем, спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2  та ОСОБА_1 . У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово. Як підтвердив у судовому засіданні представник відповідача, письмової згоди позивача на продаж автомобілів відповідач не отримував. Відтак, укладаючи угоди про продаж транспортних засобів, відповідач діяв проти волі позивача, не в інтересах сім`ї. Доказів на підтвердження, що отримані кошти від продажу транспортних засобів були використані в інтересах сім`ї, відповідачем не надано. Однак, суд першої інстанції зазначеного не врахував. Установивши, що ОСОБА_2 відчужив спірні авто, які є спільною власністю подружжя, без письмової згоди дружини та за відсутності доказів використання отриманих від продажу цього майна коштів в інтересах сім`ї, суд першої інстанції мав задовольнити вимоги про стягнення грошової компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя - транспортних засобів. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 року у справі №127/6926/13. Щодо порушення норм процесуального права зазначає, що 23.06.2023 року суд першої інстанції закрив підготовче провадження у справі, справу призначив до розгляду по суті на 10.10.2023 року. На час закриття підготовчого засідання у справі був відсутній відзив відповідача та будь-які заяви відповідача. У подальшому сторона позивача відзив на позов не отримувала, проте, 09.10.2023 року, отримавши доступ до електронної справи, в ній було виявлено відзив відповідача та його заява про застосування строку позовної давності, які надійшли до суду 18.08.2023 року. 10.10.2023 року у судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про повернення відповідачу відзиву без розгляду, оскільки він був поданий з порушенням строків, однак судом відзив був приєднано до матеріалів справи. Відзив на адресу позивача не направлявся. Судом також було відмовлено у стороні позивача у наданні можливості підготовки відповіді на відзив, хоча право на подання відповіді ним не було втрачено. Щодо неможливості застосування строку позовної давності зазначає, що сторона позивача у суді першої інстанції не могла надати свої пояснення в цій частині через позбавлення права на подачу відповіді на відзив та пояснень на заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Вказує, що після розірвання шлюбу 19.01.2021 року позивач намагалася врегулювати питання поділу спільного майна, було направлено запит до ТСЦ та з відповіді ТСЦ від 18.02.2023 року стало відомо про перереєстрацію спірних транспортних засобів на нового власника. Так позивач дізналася, що спільне майно було продане відповідачем під час перебування у шлюбі без її згоди, кошти не були витрачені в інтересах сім`ї, тобто, позивач у встановлений строк, протягом 3-х років після розірвання шлюбу звернулася до суду щодо поділу спірного майна, про продаж якого дізналася саме з відповіді ТСЦ від 18.02.2023 року.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник ОСОБА_1 – адвокат Бідюк Я.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення зроблені без дослідження доказів, наданих відповідачем на підтвердження понесених витрат та без врахування заперечень представника ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Зазначає про надання суду відповідачем відповідних документів на підтвердження витрат правничої допомоги. Також вказує, що позовна заява ОСОБА_1 датована 18.04.2023 року. Договір про надання професійної правничої допомоги укладений між адвокатом Варавіним С.Д. та ОСОБА_2  10.04.2023 року та має зовсім інший предмет, який не стосується представництва інтересів відповідача адвокатом у даній справі. Посилається на зміст розрахунку гонорару за договором про надання професійної правничої допомоги від 10.04.2023 року та вважає, що у ньому умисно завищено час та кількість наданих послуг адвокатом. Вказує, що судом першої інстанції не досліджено та не враховано клопотання представника позивача про зменшення заявленого розміру витрат на правову допомогу, виходячи з фактично здійснених адвокатом дій та послуг, які є незначними, тому, виходячи з критеріїв обгрунтованості та пропорційності до предмета спору, розумності розміру витрат, конкретних обставин справи, вважає, що надані послуги не можуть оцінюватися у 8 000 грн. та підлягають зменшенню до 1 000 грн.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили. 

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з 28.08.2004 року по 19.01.2021 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 та свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 (а.с. 9,10).

Згідно із повідомленням ТСЦ МВС №5342 від 18.02.2023 року, у період з 2004 року по 2020 рік за   ОСОБА_2 були зареєстровані такі транспортні засоби: - 30.10.2007 року автомобіль «Chevrolet», 2007 р.в., 23.07.2009 року перереєстрований на нового власника; - 11.08.2009 року автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в., 31.12.2013 року перереєстрований на нового власника; - 04.03.2014 року автомобіль MitsubishiOutlander, 2011 р.в., 12.08.2017 року перереєстрований на нового власника.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ч. 1ст. 70, ст. 71 Сімейного кодексуУкраїни визначено,що у разі поділ умайна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23,25,30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК 2947-14 щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК 435-15, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.  У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
        
Предметом даного спору є визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортних засобів: автомобіля «ToyotaAuris», 2008 р.в. та автомобіля «MitsubishiOutlander», 2011 р.в.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації частини вартості відчуженого спільного майна подружжя (транспортних засобів: автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в. та автомобіля «MitsubishiOutlander», 2011 р.в.) в сумі 325 610,98 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно ч. 1,2,3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно ч. 1 ст. 68 СК України р озірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 1,2 ст. 69 СК України д ружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. 
Згідно ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, у період з 28.08.2004 року по 19.01.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі подружжя ОСОБА_3 придбали 11.08.2009 року автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в., та 04.03.2014 року придбали автомобіль «MitsubishiOutlander», 2011 р.в., які були зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно повідомлення ТСЦ МВС №5342 від 18.02.2023 року, автомобіль «ToyotaAuris», 2008 р.в., 31.12.2013 року перереєстрований на нового власника; автомобіль «MitsubishiOutlander», 2011 р.в., 12.08.2017 року перереєстрований на нового власника.

Виходячи з дати розірвання шлюбу між сторонами (19.01.2021 року) спірні автомобілі «ToyotaAuris», 2008 р.в., та «MitsubishiOutlander», 2011 р.в., були відчужені третім особам, відповідно, 31.12.2013 року та 12.08.2017 року, тобто, у період перебування сторін у шлюбі.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача не заперечується факт відчуження відповідачем спірних транспортних засобів на користь третіх осіб у вказані дати.

Як вказує сторона позивача у позові, обидва автомобіля, які були спільною сумісною власністю подружжя, були відчужені ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , а отримані ОСОБА_2 кошти внаслідок такого відчуження не були витрачені в інтересах сім`ї.
Як правильно встановив суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі про відмову у позові, спірні автомобілі були відчужені відповідачем саме у період шлюбу сторін, стороною позивача не надано доказів про те, що спірні транспорті засоби були відчужені без згоди позивача ОСОБА_1 , а отримані ОСОБА_2 кошти внаслідок такого відчуження не були витрачені в інтересах сім`ї.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що спірні автомобілі є предметами матеріального світу та, відповідно, предметами цивільного обороту, які перебували у безпосередньому використанні подружжя ОСОБА_3 , і у разі їх відчуження у 2013 та у 2017 році, що не заперечується позивачем, вона повинна була виявити їх відсутність у сім`ї після перереєстрації на нового власника (продаж автомобілей), так як подружжя повинні достовірно знати про стан справ у сім`ї з метою охорони та дотримання їх прав, інтересів та обов`язків у шлюбі, автомобілі були відчужені задовго до розірвання шлюбу (відповідно за 8 та 4 роки до розірвання шлюбу).

Також колегія суддів звертає увагу що за змістом ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Крім цього, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 

Позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що ОСОБА_2 при відчуженні спірних автомобілей діяв без її згоди. 

«Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. №1388 (з послідуючими змінами), встановлена єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. 

       Отже, спірні автомобілі (при зміні їх власників) підлягали державній перереєстрації, тому має бути надана згода іншого подружжя. Належних та допустимих доказів щодо відсутності згоди позивача на укладення договорів відчуженні спірних автомобілей позивачем суду не надано, тому суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що відчуження атомобілей вчинено зі згоди позивача. Якщо така згода позивача була відсутня і вона вважала, що її права цим були порушені, то відповідно у 2013 році та у 2017 році вона мала право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, проте, до суду у вказаний період вона не зверталася.

       Крім цього, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та беручи до уваги ту обставину, що позовні вимоги є безпідставним та не підлягають задоволенню по суті, прийшов до висновку відмову у задоволенні позову саме з підстав їх недоведеності, вказавши, що строк позовної давності до спірних відносин при цьому не застосовується, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

По справі вбачається що позивач ОСОБА_1 не посилалася на строк позовної давності взагалі. Відповідач ОСОБА_2 18.08.2023 року до відзиву на позов надав заяву про застосування спливу строку позовної давності (а.с. 64-65).
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Згідно ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
У даному випадку, з урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги дійсно є необгрунтованими, тому питання про поновлення строку звернення до суду не підлягає розгляду.
       Щодо законності та обгрунтованості додаткового рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про судові витрати, то колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при його ухваленні правильно встановлено фактичні обставини щодо понесення відповідачем судових витрат у справі та з урахуванням їх пропорційності та співмірності при вирішенні питання розподілу судових витрат суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово і як підтвердив у судовому засіданні представник відповідача, письмової згоди позивача на продаж автомобілів відповідач не отримував, а тому, укладаючи угоди про продаж транспортних засобів, відповідач діяв проти волі позивача, не в інтересах сім`ї, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за загальним правилом при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Спірні автомобілі були відчужені задовго до розірвання шлюбу, позивач відразу не заявляла про порушення її прав як подружжя, тому є підстави вважати, що відповідач діяв за її згодою. Позивач не надала суду доказів про те, що відповідач діяв без її згоди. Також позивачем не надано доказів того, що отримані кошти від відчуження спірних автомобілей відповідач витратив не в інтересах сім`ї, сторони ще перебували у шлюбі 7 років після відчуження 31.12.2013 року автомобіля «ToyotaAuris», 2008 р.в. та більше 3-х років у шлюбі після відчуження 12.08.2017 року автомобіля «MitsubishiOutlander». Якщо не в інтересах сім`ї, то позивач конкретно не зазначає про те, куди саме були втрачені гроші відповідачем від відчуження автомобілей.
Доводи апеляційної скарги про те, що доказів на підтвердження, що отримані кошти від продажу транспортних засобів були використані в інтересах сім`ї, відповідачем не надано, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, виходячи презумпції спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу, то у даному випадку на спростування презумпції спільності права власності подружжя позивач повинна довести суду ті обставини, що у період шлюбу відповідач витратив отримані кошти не в інтересах сім`ї, а на інші потреби.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то ці доводи не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду у порядку ч. 3 ст. ст. 376 ЦПК України, перелік яких є вичерпним. Посилання сторони позивача про неможливість подати свої пояснення щодо відзиву та заяви про застосування строку позовної давності, то норми ЦПК України не обмежують права сторони подати будь-які клопотання чи пояснення. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 
Доводи апеляційної скарги про те, що після розірвання шлюбу 19.01.2021 року позивач намагалася врегулювати питання поділу спільного майна, було направлено запит до ТСЦ та з відповіді ТСЦ від 18.02.2023 року стало відомо про перереєстрацію спірних транспортних засобів на нового власника і так позивач дізналася, що спільне майно було продане відповідачем під час перебування у шлюбі без її згоди, кошти не були витрачені в інтересах сім`ї, тобто, позивач у встановлений строк, протягом 3-х років після розірвання шлюбу звернулася до суду щодо поділу спірного майна, про продаж якого дізналася саме з відповіді ТСЦ від 18.02.2023 року, то ці доводи не заслуговують на увагу з вище наведених мотивів, позивач не могла не знати у 2013 році та у 2017 році про те, що у сім`ї відсутні автомобілі у зв`язку з їх продажем.
Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду про те, що висновки суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення зроблені без дослідження доказів, наданих відповідачем на підтвердження понесених витрат та без врахування заперечень представника ОСОБА_1  щодо стягнення витрат на правничу допомогу, що позовна заява ОСОБА_1  датована 18.04.2023 року, а договір про надання професійної правничої допомоги укладений між адвокатом Варавіним С.Д. та ОСОБА_2  10.04.2023 року та має зовсім інший предмет, який не стосується представництва інтересів відповідача адвокатом у даній справі, що у розрахунку гонорару за договором про надання професійної правничої допомоги від 10.04.2023 року умисно завищено час та кількість наданих послуг адвокатом, що судом першої інстанції не досліджено та не враховано клопотання представника позивача про зменшення заявленого розміру витрат на правову допомогу, виходячи з фактично здійснених адвокатом дій та послуг, які є незначними, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування законного і обгрунтованого додаткового рішення суду, який застосував критерії пропорційності та розумності, врахував клопотання сторони позивача щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу та зменшив їх у два рази.
З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представників ОСОБА_1 – адвокатів Близнюка Ігора Володимировича та ОСОБА_4 – залишити без задоволення.

РішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 листопада 2023 року - залишити без змін.

        Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош         О. А. Лобов                         В. М. Триголов