ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/365/24                                        Суддя (судді) першої інстанції: Оксана ТИХОНЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді                    Штульман І.В.
суддів:                                        Вівдиченко Т.Р.,
                                                  Черпака Ю.К.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

08 січня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в Чернігівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - відповідач) про:
- визнання протиправним незарахування вислуги років за час проходження нею служби в Державному департаменті України з питань виконання покарань з 01 липня       1999 року по 26 вересня 2002 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки;
- зобов`язання зарахувати їй вислугу років за час проходження служби в органах Державного департаменту України з питань виконання покарань з 01 липня 1999 року          по 26 вересня 2002 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки.  

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо не зарахування вислуги років за час проходження служби ОСОБА_1 в Державному департаменті України з питань виконання покарань з 01 липня 1999 року по 26 вересня    2002 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 вислугу років за час проходження нею служби в органах Державного департаменту України з питань виконання покарань з 01 липня 1999 року по 26 вересня 2002 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки.  Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в правовому аспекті служба в органах внутрішніх справ є аналогічною службі персоналу і установ виконання покарань, тому служба в Державному Департаменті України з питань виконання покарань здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та відповідно до           пункту 3 частини другої статті 78 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) має зараховуватись до стажу служби в поліції, що дає право, зокрема на встановлення надбавки за вислугу років, що свідчить про необхідність визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неврахування позивачу періоду служби в Державному Департаменті України з питань виконання покарань до стажу служби в поліції та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу період служби в Державному Департаменті України з питань виконання покарань до стажу служби в поліції, а саме: 02 роки 11 місяців 25 днів.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Чернігівській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт вказує, що статтею 78 Закону №580-VIII чітко закріплено, що зараховується до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, серед якого відсутня служба в Державній пенітенціарній службі України (кримінально - виконавчій системі України), а тому Державна пенітенціарна служба України не є органом внутрішніх справ України, не входить до складу системи МВС України і тому не зараховується до служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Позивач заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження згідно пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи це слідуючим.

З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 з 15 серпня 1998 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернігівській області.

Згідно послужного списку ОСОБА_1 : 
15 серпня 1998 року - курсант Чернігівського училища внутрішніх справ                  МВС України;
06 липня 2001 року - закінчила Чернігівське юридичне училище Державного департаменту України з питань виконання покарань; 
з 07 серпня 2001 року по 26 вересня 2002 року - начальник відділення соціально-психологічної служби Відділу із соціально-психологічної роботи зі спецконтингентом Чернігівської ВК-44; 
з 26 вересня 2002 року по 01 лютого 2005 року - інспектор відділення дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 01 лютого 2005 року по 23 грудня 2005 року - дільничий інспектор міліції Відділення дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 01 лютого 2005 року по 23 грудня 2005 року - дільничий інспектор міліції Відділення дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 23 грудня 2005 року по 16 січня 2006 року - слідчий Відділення розслідування злочинів, учинених неповнолітніми слідчого відділу Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 16 січня 2006 року по 01 січня 2008 року - дільничний інспектор міліції Відділення дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 01 січня 2008 року по 26 листопада 2009 року - дільничний інспектор міліції Сектору дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 26 листопада 2009 року по 10 червня 2010 року - старший дільничий інспектор міліції Сектору дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 10 червня 2010 року по 07 липня 2013 року - дільничний інспектор міліції Сектору дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського міського відділу УМВС; 
з 07 липня 2013 року по 04 грудня 2014 року - дільничний інспектор міліції Сектору дільничних інспекторів міліції Новозаводського відділу міліції Чернігівського районного відділу УМВС; 
з 04 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року - інспектор Сектору кадрового забезпечення Чернігівського районного відділу УМВС; 
з 07 листопада 2015 року по 08 грудня 2016 року - інспектор Чернігівського районного відділення поліції Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області; 
з 08 грудня 2016 року по 01 лютого 2021 року - інспектор сектору реагування патрульної поліції Чернігівського районного відділення поліції Чернігівського відділу      ГУНП в Чернігівській області; 
з 01 лютого 2021 року - старший інспектор сектору адміністративної практики Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області.
Позивач звернулась до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із рапортом від 14 листопада 2023 року, в якому просила перерахувати стаж служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років відповідно до статті 78 Закону України "Про Національну поліцію" та зарахувати їй час навчання у Чернігівському училищі внутрішніх справ МВС України та роботу в Чернігівській виправній колонії №44 у період часу з 07 серпня 2001 року по 26 вересня 2002 року (а.с.12).
Листом від 27 листопада 2023 року №4119/124/02/20-2023 Головне управління Національної поліції в Чернігівській області відмовило ОСОБА_1 у задоволенні її рапорту, посилаючись на те, що у період з 01 липня 1999 року по 26 вересня 2002 року позивач проходила службу в Державному департаменті України з питань виконання покарань, яка відповідно до статті 78 Закону України "Про Національну поліцію" не входить до переліку органів, служба в яких зараховується до стажу в поліції (а.с.13).
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У свою чергу, приписами статті 78 Закону №580-VIII передбачено, що стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Частиною другою статті 78 Закону №580-VIII визначено, що до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
У той же час, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року №1129-IV до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.
Частиною п`ятою статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 червня 2005 року №2713-IV передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
З аналізу норм права вбачається, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які урегульовують порядок і умови проходження служби працівниками міліції та органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.
У даному випадку, сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року     №3460-IV.
Згідно із преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.
Частиною першою статті 6 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" встановлено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Таким чином, на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби (окрім тих, на яких розповсюджується дія Закону України "Про державну службу"), під час проходження ними служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції, в тому числі й дія статей 22, 23 Закону України "Про міліцію" та відповідні норми Закону №580-VIII, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.
Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.
Як наслідок, служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (Державної пенітенціарної служби) має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/11127/20, від 01 березня 2023 року у справі № 240/30024/21,           від 01 серпня 2023 року у справі № 240/30024/21.
Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №826/16143/18 по якій склалися подібні правовідносини, дійшов висновків про те, що і податкова міліція, і відповідні підрозділи поліції здійснюють оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. Відповідно, також вбачається тотожність правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в органах податкової міліції, оскільки визначаючи наявність чи відсутність права на зарахування спірного стажу служби необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувались та визначення чинним на момент проходження служби, статусу такої служби.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає правильними висновки  суду першої інстанції про те, що служба в Державному департаменті України з питань виконання покарань здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII має зараховуватись до стажу служби в поліції, що дає право, зокрема на встановлення надбавки за вислугу років.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неврахування позивачу періоду служби в Державному департаменті України з питань виконання покарань до стажу служби в поліції та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу період служби в Державному департаменті України з питань виконання покарань до стажу служби в поліції.
Щодо посилання апелянта на те, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України відсутня у переліку, визначеному статтею 78 Закону №580-VIII, а тому не може бути зарахована при проведенні перерахунку стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років і надання додаткової оплачуваної відпустки, суд апеляційної інстанції оцінює критично, так як чинним на час проходження позивачем служби в міліції та виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в міліції, прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, а відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу, які мають такий самий правовий статус як і в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (Державної пенітенціарної служби).
Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 25 травня 2023 року №620/3663/19, як судову практику, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зауважує, що судом касаційної інстанції розглядалося питання про правомірність переведення позивача на службу до іншої місцевості, а тому дана постанова суду касаційної інстанції не підлягає до застосуванню до справи, яка перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції, оскільки мають місце різні предмети спору.
Враховуючи викладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про необхідність визнання протиправною бездіяльність відповідача по незарахуванню вислуги років за час проходження служби позивача ОСОБА_1 в Державному департаменті України з питань виконання покарань з 01 липня 1999 року по 26 вересня 2002 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки.
Судовою колегією враховується, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                      І.В. Штульман

Судді:                                                                                          Т.Р. Вівдиченко

                                                                                                    Ю.К. Черпак