УХВАЛА

14 травня 2024 року 
м. Київ

справа №160/22884/23
адміністративне провадження № К/990/15382/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Губської  О.А.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидоренко Володимир Вікторович, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі №160/22884/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 15 серпня 2023 року №439 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції до інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1.;
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 13 вересня 2013 року №1195 о/с про звільнення зі служби в поліції інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;
- поновити його на службі в поліції на посаді інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції з 13 вересня 2023 року;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на його користь, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме, з 13 вересня 2023 року по день фактичного розрахунку;
- допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на службі та виплати заробітної плати за один місяць.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидоренко Володимир Вікторович, звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою, яка зареєстрована у Верховному Суді 22 квітня 2024 року.
Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Соколова В.М. (наказ від 10.05.24 №324-кв) та судді Губської О.А. (наказ від 01.05.24 № 299-кв) питання на наявність підстав для відкриття касаційного провадження вирішується по виходу суддів з відпустки.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Спір у цій справі виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року відкрито провадження у справі № 160/22884/23 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що спір між сторонами стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Суд звертає увагу, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
На обґрунтування цих підстав касатор зауважує на відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини сьомої статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VІІІ "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" (далі - Статут), якою передбачено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.
Тож неправильне, на думку касатора, застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права полягає у тому, що матеріали цієї справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що наказ про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення оголошений особовому складу органу поліції, як то визначено частиною сьомої статті 19 Статуту. 
За обставинами цієї справи суди попередніх інстанцій встановили, що позивач скоїв дисциплінарний проступок, що виразився у застосуванні під час виконання службових обов`язків, фізичної сили до ОСОБА_2 , що не була пропорційною і необхідною для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, для забезпечення виконання повноважень, покладених на нього законом, а також не ведення безперервно відеозйомку на отриманий портативний відеореєстратор № 471342.
Враховуючи наведене вказані обставини, на думку судів попередніх інстанцій, свідчать про те, що службовим розслідуванням в повній мірі встановлено наявність в діях позивача повного складу дисциплінарного проступку, який за своєю суттю є грубим порушенням вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 18, частини другої статті 29, частини першої статті 43, частини першої статті 44 Закону № 580-VIII, Присяги працівника поліції, зміст якої визначений частиною першою статті 64 Закону № 580-VIII, пунктів 1, 3, 6, 7 частини третьої статті 1 Статуту та пункту 5 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС № 1026.
При цьому, як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 грудня 2018 року у справі №805/623/16-а, від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, від 22 березня 2019 року у справі 804/676/18, від 22 листопада 2019 року у справі 826/6107/18, від 31 березня 2020 року у справі 806/2492/16, від 25 червня 2020 року №2240/2329/16 щодо застосування положень пункту 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
Водночас порушень відповідачем порядку оголошення особовому складу органу поліції оскаржуваного наказу, судами попередніх інстанцій у цій справі не встановлено.
Щодо неправильного застосування частини сьомої статті 19 Статуту позивач не наводить перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та відповідно оцінку вказаній нормі в оскаржуваних судових рішеннях суди не надавали.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову.
У визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для їх формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому парового питання, що постало перед практикою його застосування.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. 
Касаційна скарга не містить доводів, що застосовування частини сьомої статті 19 Статуту матиме вплив на правову оцінку наказів про застосування до позивача дисциплінарного стягнення та звільнення його зі служби станом на момент їх винесення. Інші доводи скаржника не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні спірних правовідносин. 
Тому, колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Крім того скаржником не наведено існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Правові висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать підходам, сформованим Верховним Судом, зокрема, у вищенаведеній справі.
Поняття значний суспільний інтерес є оціночним, оскільки кожна справа становить значний суспільний інтерес та виняткове значення для кожного учасника справи. Втім, Верховний Суд виходить з того, що справа становитиме значний суспільний інтерес, якщо результат її перегляду прямо або опосередковано матимуть вплив на забезпечення реалізації системи гарантій права на справедливий суд, та, як наслідок, визначення змісту та обсягу прав, свобод чи законних інтересів невизначеного кола осіб. Допустимість відкриття касаційного провадження у справах незначної складності чи розглянутих у порядку спрощеного пповадження, з умов, що справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.
Однак скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору, як не наведено і існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.
Європейський Суд з прав людини в ухвалі від 09 жовтня 2018 року щодо неприйнятності заяви у справі "Азюковська проти України" (заява № 26293/18), в якій заявницею оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності, указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи. 
Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанції обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидоренко Володимир Вікторович, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі №160/22884/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько О.А. Губська   В.М. Соколов