ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       07 травня 2024 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/7309/23
                                                        Провадження №22-ц/822/457/24
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б., 
секретар – Факас А.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2023 року, головуючий у І-й інстанції – Іщенко І.В., 

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Житловий будинок по АДРЕСА_2 знято з балансу КЖРЕПом № 9 - передано у власність мешканців квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . Також мешканцями вказаних квартир оформлено у постійне користування співвласників багатоквартирного житлового будинку земельну ділянку. 
Вказував на те, що відповідачка ОСОБА_2 без погодження із співвласниками багатоквартирного житлового будинку встановила перегородку між другим та третім поверхом, яка перешкоджає у доступі на горище та частину сходинкової клітини. 
07 липня 2023 року, в межах досудового врегулювання, ОСОБА_2 усунула перешкоди у користуванні спільним двором. Однак вона не погодилась демонтувати самовільно зведену металеву перегородку між другим та третім поверхом, мотивуючи тим, що це вже її власність.
Зазначав, що розміщення такої перегородки створює перешкоди у користуванні йому місцями загального користування житлового будинку, а саме, частиною сходинкової клітини та перешкоджає доступу до горища.
Просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні спільним майном співвласників житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 шляхом демонтажу металевої перегородки, встановленої між другим та третім поверхом.
Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: кв. АДРЕСА_5 , усунути перешкоди в користуванні спільним майном співвласників житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу металевої перегородки, встановленої між другим та третім поверхом.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність встановлення металевої перегородки, встановленої між другим та третім поверхом у коридорі загального користування в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачем суду не надано.
На дане рішення представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної Ради народних депутатів Чернівецької області №109/10 від 24 вересня 1997 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на поліпшення житлових умов шляхом встановлення металевої решітки на сходовій клітині.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 липня 2001 року по справі №2-806 суд визнав протиправним скасування вищезазначеного дозволу у зв`язку із порушенням законних прав та інтересів скаржника.
Позивачу було відомо як про відповідний дозвіл, так і про вищезазначене судове рішення, яким суд визнав правомірним встановлення металевої решітки. Однак позивач свідомо та навмисне приховав від суду дані обставини, які мають визначальне значення для правильного розгляду справи, з метою досягнення позитивного для себе судового рішення у даній справі.
Суд першої інстанції не врахував вказаних обставин, а тому його рішення є протиправним.
Окрім того, відповідачка не згідна із розміром судових витрат, які з неї стягнув суд та розмір яких вона не мала змоги заперечити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу. 
Вказує на те, що посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що позивач ОСОБА_1 приховував якісь відомості, є неправдивими, оскільки ОСОБА_4 добровільно зняв решітку, щоб улагодити конфлікт. А у 2006 році житловий будинок по АДРЕСА_2 знято з балансу КЖРЕП № 9 та передано у власність мешканців квартир АДРЕСА_6 та АДРЕСА_2 цього будинку. 
Зазначає, що ОСОБА_2 у відповідності до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» за адресою: АДРЕСА_2 збори мешканців будинку не проводила, здійснила самозахоплення сходинкової клітини, встановивши металеву перегородку без згоди співвласників багатоквартирного будинку, що перешкоджає позивачу вільному користуванню горищем та частиною сходинкової клітини.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом із ДРРП №307424089 від 15.08.2022 року /а.с.7/.
Відповідачка ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_2 на третьому поверсі багатоквартирного житлового будинку за вищевказаною адресою /а.с. 10/.
З матеріалів справи також вбачається, що рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної Ради народних депутатів Чернівецької області №109/10 від 24 вересня 1997 року ОСОБА_4 надано дозвіл на встановлення металевої решітки (а.с.69). 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 липня 2001 року у справі №2-806 за скаргою ОСОБА_4 на дії виконавчого комітету Першотравневої районної ради, визнано неправомірним рішення Виконавчого комітету Першотравневої ради Чернівецької області №69/6 від 6.06.2001 року «Про відміну п.6 додатку №1 рішення райвиконкому «Про розгляд заяв громадян про поліпшення житлових умов та індивідуальне будівництво на території району» від 24.09.1997 року №109/10, яким зобов`язано ОСОБА_4 демонтувати встановлену ним металеву решітку між другим та третім поверхами будинку АДРЕСА_2 . Зобов`язано Виконавчий комітет Першотравневої районної ради скасувати рішення від 6.06.2001 року №69/6 (а.с.70-71). 
Рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 25.07.2001 року №90/8, на підставі рішення Першотравневого районного суду від 02.07.2001 року, рішення райвиконкому від 06.06.2001 року за №69/6 «про відміну п.6 додатку №1 рішення райвиконкому від 24.09.97р. за №109/10» відмінено. 
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 березня 2000 року прийнято відмову від позову ОСОБА_1 та інших до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням – горищем, у зв`язку з тим, що відповідач добровільно зняв металеву решітку із сходової клітини. 
Відповідно до Акту від 16 червня 2006 року та на підставі рішення міськвиконкому за №33/1 від 17 січня 2006 року житловий будинок по АДРЕСА_2 знято з балансу КЖРЕПом № 9 та передано у власність мешканців квартир АДРЕСА_6 та АДРЕСА_2 вказаного житлового будинку /а.с.11/. Як наслідок, оформлено у постійне користування співвласників багатоквартирного житлового будинку земельну ділянку /а.с.12-14/.
Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану.
Власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із таким позовом важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18 (провадження № 61-19122св20).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку – це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.
Згідно з частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Частинами 1 та 2 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Будь-які переобладнання або перепланування приміщень загального користування (допоміжних приміщень) у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою всіх співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.
Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно спільного майна багатоквартирного будинку вимагає погодження всіх співвласників.
Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі 452/2808/19 (провадження №61-7110св22).
Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_6 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
З огляду на викладене, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та мають самостійне право звернення до суду за захистом своїх прав щодо таких приміщень.
У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт – допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою.
У постанові Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-530цс16.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . 
Відповідачка ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_2 на третьому поверсі багатоквартирного житлового будинку за зазначеною вище адресою.
Відповідно до Акту від 16 червня 2006 року та на підставі рішення міськвиконкому за №33/1 від 17.01.06 року, житловий будинок по АДРЕСА_2 знято з балансу КЖРЕПом № 9 та передано у власність мешканців квартир АДРЕСА_6 та АДРЕСА_2 вказаного триквартирного житлового будинку. 
Отже, позивач та відповідач є співвласниками допоміжних приміщень у будинку АДРЕСА_2 , зокрема сходових клітин та горища.
Також матеріалами справи підтверджено, що позивач у досудовому порядку звертався до відповідача щодо усунення перешкоди в користуванні спільною власністю, шляхом демонтування самовільно зведеної металевої перегородки на сходинковій клітині, яка перешкоджає у доступі до горища. Зазначена вимога була направлено на адресу відповідача 23 червня 2023 року, що підтверджується описом поштового відправлення та накладною №5800216673241 (зворот а.с. 15). 
З Акту від 05 вересня 2023 року, який складений комісією, вбачається, що ОСОБА_2 не демонтувала залізну перегородку між другим та третім поверхами багатоквартирного житлового будинку, яка перешкоджає у доступі до горища. 
Встановивши, що співвласники квартир багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 не погоджували встановлення спірної перегородки між другим та третім поверхами, що створює позивачу перешкоди в користуванні допоміжними приміщеннями, які є спільною сумісною власністю власників квартир багатоквартирного житлового будинку, та обмежено доступ позивача до горища, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Доводи апелянта про правомірність встановлення металевої решітки на сходовій клітині відповідно до наданого дозволу компетентного органу є безпідставними, виходячи з наступного. 
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Конституційний суд у рішенні від 18 червня 2020 року у справі № 5-р(II)/2020 виснував, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим“ (lex posterior derogat priori) - „закон спеціальний має перевагу над загальним“ (lex specialis derogat generali) - „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим“ (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин чинне законодавство у сфері права власності у багатоквартирному будинку також вимагає погодження всіх співвласників на подальше розміщення металевої решітки на сходовій клітині, як елементу допоміжного приміщення. 
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.
При цьому, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».
Отже, рішення суду в цій частині відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2021 року (в день постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції) представником позивача ОСОБА_5 подано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу та Акт прийому – передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 21 листопада 2023 року (а.с.29-30).
Разом з тим, в порушення вимог статті 83 ЦПК України, до заяви не було додано доказів направлення вказаних документів іншим учасникам справи, що позбавило сторону відповідача можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
У відповідності до вимог частини 4 статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Отже, рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню із поверненням клопотання ОСОБА_1  про стягнення витрат на професійну правничу допомогу без розгляду.
Наведене узгоджується з висновками, сформульованими Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/14138/18, від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18, від 30 червня 2022 року у справі № 640/1175/20 та від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21.
Відповідно до пункту 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню. Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід скасувати, а в решті рішення суду залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Рожок Л. П. просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, в розмірі 10 000 грн.
На підтвердження понесених витрат ОСОБА_8 надала Акт прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 26 квітня 2024 року в розмірі 10 000 грн. 
Також в матеріалах справи міститься ордер Серії СЕ №1066079 від 12 травня 2023 року та договір про надання правової допомоги №12/23 від 12 травня 2023 року. 
Отже, заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
У відповіді на відзив представник відповідача зазначає, що встановлена фіксована вартість послуг за підготовку відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 10 000 грн є явно завищеною і не відповідає складності справи та обсягу наданих послуг.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Тобто з аналізу викладеного слід зробити висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18. 
З огляду на викладене, враховуючи заперечення відповідача щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням критерію співмірності, складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, та виходячи з конкретних обставин справи, приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 9 000 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про понесені витрати на професійну правничу допомогу повернути ОСОБА_1 без розгляду.
В іншій частині заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 000 гривень у відшкодування витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 14 травня 2024 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                Н.К. Височанська 

                                                                               І.Б. Перепелюк