П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
29 травня 2024  року                                                                                             м. Київ
         
Справа №371/454/24
Провадження: № 22-ц/824/10975/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В.А., 
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 03 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Капшук Л. О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Миронівської міської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,
 
у с т а н о в и в :
 
У квітні 2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що за його зверненням ГУ Держземагентства у Київській області йому надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, розташованих на території Коритищанської сільської ради Миронівського району Київської області із земель сільськогосподарського призначення державної власності.
Наказом ГУ Держземагентства у Київській області № 10-5829/15-14-сг від 22 вересня 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 на території Коритищанської сільської ради Миронівського району Київської області та надано йому в оренду земельну ділянку загальною площею 14,5655 га (кадастровий номер 3222983400:03:001:0005) для ведення фермерського господарства строком на 35 років.
Вказаний наказ є чинним, проте договір оренди так і не був укладений. Тому він звернувся до Миронівської міської ради з клопотанням про укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3222983400:03:001:0005. Миронівська міська рада на його звернення надала відповідь, в якій вказала, що рішення щодо укладення договору оренди земельної ділянки на шістдесят п?ятій сесії восьмого скликання Миронівської міської ради не прийняте на підставі статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» в зв?язку з ненабранням більшості голосів.
Рішенням шістдесят п?ятої сесії восьмого скликання Миронівської міської ради від 07 березня 2024 року № 5109-65-VІІІ «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_3 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення із земель сільськогосподарського призначення площею 14,5655 га кадастровий номер 3222983400:03:001:0005, з (код КВЦПЗ 01.02) для ведення фермерського господарства, на (код КВЦПЗ 01.01) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надано ОСОБА_3 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222983400:03:001:0005.
Вважає вказане рішення органу місцевого самоврядування незаконним і таким, що порушує його права як орендаря земельної ділянки з кадастровим номером 3222983400:03:001:0005.
Просив визнати протиправним та скасувати рішення шістдесят п?ятої сесії восьмого скликання Миронівської міської ради від 07 березня 2024 року № 5109-65-VІІІ «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_3 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)».
Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 03 квітня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм  процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновок суду, про те, що клопотання про укладення договорів оренди земельних ділянок від 13 лютого 2024 року подано позивачем як головою ФГ «Зеленьківська Нива», є помилковим, оскільки позивач помилився із визначенням статусу особи, що його подає. Зазначає, що в даному випадку, ФГ «Зеленівська Нива» не має жодного віношення до даної справи та спірної земельної ділянки, оскільки звернення до суду із позовом було саме від фізичної особи. Відтак, висновки суду першої інстанції щодо наявності спору між суб`єктом господарювання та органом місцевого самоврядування не відповідають реальним обставинам, а винесення оскаржуваної ухвали перешкоджає доступу до правосуддя.
Окрім того, зазначив, щопредметом спору є земельна ділянка, речові права на яку виникають у фізичної особи як сторони договору оренди землі, а тому, з огляду на характер правовідносин, з яких виник спір, його слід розглядати саме в порядку цивільного судочинства.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Федоренко П. П. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з викладених у ній підстав.
29 травня 2024 року від представника Миронівської міської ради Савенка                      В. І. надійшла заява про розгляд справи без його участі.
29 травня 2024 року від адвоката Одноволик І. В. в інтересах ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, колегія суддів ураховує наступне.
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Зважаючи на вищевикладене, а також те, що ОСОБА_3 належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідачів, зважаючи також на заяву Миронівської міської ради.           
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши пояснення адвоката Федоренко П. П., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі із центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона фермерське господарство.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що предметом спору є оспорення позивачем, ОСОБА_1 , законності прийнятого Миронівською міською радою рішення від 07 березня 2024 року № 5109-65-VІІІ, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення із земель сільськогосподарського призначення кадастровий номер 3222983400:03:001:0005, з (код КВЦПЗ 01.02) для ведення фермерського господарства на (код КВЦПЗ 01.01) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надано ОСОБА_3 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222983400:03:001:0005.
Так, позивач вважає, що вказаним рішенням порушено його право на укладення договору оренди спірної земельної ділянки, яку йому було надано як фізичній особі в оренду для ведення фермерського господарства на підставі наказу ГУ Держземагентства у Київській області № 10-5829/15-14-сг від 22 вересня 2014 року.
Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди у порядку цивільного судочинства розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства) та суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
У статті 20ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Як передбаченочастиною першоюстатті1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до статті 31 ЗК України, статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Отже, земельна ділянка, що надається для ведення фермерського господарства, є основною та необхідною умовою для здійснення фермерським господарством господарської діяльності у сфері товарного сільськогосподарського виробництва.
Як передбачено частиною четвертою статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20) зазначено, що:
«земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи:
1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства;
2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.
Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства. Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою надання є подальше створення фермерського господарства як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки. Отже, в процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.
Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.
У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання».
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що в кожній окремій справі, від висновків у яких колегія суддів просила відступити, юрисдикція спору ставилася в залежність від обставин справи, які не є визначальними ані з точки зору суб`єктного складу спору, ані з точки зору змісту правовідносин (прав і обов`язків учасників спірних правовідносин). Фактично визначення юрисдикції спору було поставлено в залежність від додержання вимог законодавства в межах фактичної процедури створення фермерського господарства, на підставі чого і подано позов. Підхід до визначення юрисдикції залежно від обставин, які встановлюватимуться після відкриття провадження у справі, під час розгляду справи по суті, значно ускладнює вибір юрисдикції, що, в свою чергу, негативно відображається на доступі до правосуддя.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 жовтня 2022 року в справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20) зробила висновок, що: «спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство».
Встановивши, що спір виник з приводу користування земельною ділянкою з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, у зв`язку з чим відмовив у відкритті провадження у справі, а доводи апеляційної скарги про те, що справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є безпідставними.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що з позовом зверталась саме фізична особа, а не ФГ «Зеленьківська Нива», оскільки вони не є такими, що мають вагоме значення у даному питанні, з огляду на те, що цього приводу у Верховного Суду склалася стала практика.
Так, у справі № 329/432/17 (постанова від 23 жовтня 2019 року) за позовом про визнання незаконною відмови відповідача у поновленні договору оренди земельної ділянки та визнання договору оренди земельної ділянки поновленим, де позивачем виступала фізична особа у спорі щодо користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, Верховний Суд прийшов до висновку, що справа має розглядатися в порядку господарського судочинства.
Тобто, з наведеного убачається, що в будь-якому випадку, в незалежності від того, чи зверталася з позовом фізична або юридична особа, спори щодо земель ФГ вирішують господарські суди.
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення скаржником норм процесуального закону, атому не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Миронівського районного суду Київської області від 03 квітня 2024 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 04 червня 2024 року.  
 
Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

Судді                                                                                              С.  М. Верланов

                                                                                                        В.  А. Нежура