КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
Справа №752/15850/22                                    Головуючий у 1 інстанції: Кордюкова Ж.І.
Провадження №22-ц/824/1170/2024              Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
23 квітня 2024 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                                      Гаращенка Д.Р.
суддів                                                     Олійника В.І., Сушко Л.П.
при секретарі                                                  Василенко Д.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року та на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
31.10.2022 ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позивики та іпотеки недійсними.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в лютому 2020 року до неї звернулась її подруга ОСОБА_3 , котрій були необхідні грошові кошти на власні потреби. 
Оскільки ОСОБА_3 запевнила позивачку, що не може отримати кредит саме на себе, оскільки не має місця роботи й власного майна, то переконала позивачку оформити кредит на себе.    
12.02.2020 позивачка уклала два кредитних договори в АТ «Ідея Банк» №206.00603.006359633 на суму 74999 грн. та в АТ «Банк Форвард» №200251325 на суму 19296,24 грн. Отримані в банках кошти вона передала ОСОБА_3 , яка зобов`язалась сплачувати кредит та проценти, проте своєї обіцянки не виконала.
Несплата коштів по кредиту мала наслідком вчинення нотаріусом виконавчого напису від 14.05.2021 №5139 про стягнення з позивачки на користь АТ «Банк Форвард» боргу за кредитним договором та відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1. 
З часом ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 про те, що в неї немає грошей на погашення кредитів.
11.06.2021 позивачка, за порадою ОСОБА_3 , позичила гроші у ОСОБА_2 у розмірі 10300 доларів США, які зобов'язалась повернути до 11.07.2021 зі сплатою відсотків за користування 2 % річних у разі прострочення повернення, що підтверджується договором позики (т. 1 а.с. 52).
В той же день, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ,  було укладено договір іпотеки за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в іпотеку належну їй на праві власності квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 , визначивши вартість предмета іпотеки у сумі 250 000 грн, що еквівалентно по курсу долара НБУ на день підписання договору 9 223 доларів США. 
В порушення укладеного договору позики позивач не повернула грошових коштів, що стало підставою для ОСОБА_2 звернутись до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. 
В позові позивач зазначила, що договори укладені з ОСОБА_2 є фіктивними та такими, що укладені під впливом обману ОСОБА_1 . 
 
Під час розгляду справи, 13 червня 2023 року  ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва було залишено без задоволення клопотання адвоката Щербаня Д. М., представника ОСОБА_1 , про продовження строків подання відповіді на відзив та доказів від 06.02.2023.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 10 липня  2023 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
Просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року та постановити нове судове рішення про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.
Зазначила, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року незаконна і необґрунтована,  не відповідає завданню цивільного судочинства та ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не надав об`єктивної оцінки поважності причин пропуску строків подання відповіді на відзив.
Посилалась на те, що на час звернення до суду із клопотанням документи які були потрібні для аргументування відповіді на відзив не надійшли, внаслідок чого було унеможливлено підготувати відповідь у встановлені судом строки.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів  залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 25 серпня  2023 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
Просила скасувати рішення суду першої інстанції від 27 липня  2023 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що ОСОБА_4 умисно ввела позивачку в оману щодо змісту та умов оспорюваного договору позики, оскільки гарантувала що буде самостійно повертати позику, яку ОСОБА_1 , отримала на підставі договору від 11 червня 2021 року та сплачувати проценти, власне що і робила протягом періоду з 12 серпня 2021 року по 14 грудня 2021 року.  
ОСОБА_2 приймав платежі на свій банківський рахунок, після чого підписував додаткову угоду  про продовження строку дії договору  позики на місяць, до наступної оплати.
Позивачка немає номеру рахунку ОСОБА_2 на який здійснювались грошові перекази, що унеможливлює витребування у банку відповідної виписки для  підтвердження аргументів сторони позивача  про укладення оспорюваних договорів під впливом введення в оману.
Вважає, що судом першої інстанції було порушено принцип рівності сторін у зв`язку з відмовою у витребуванні доказів які б довели факт того, що ОСОБА_3 справді було введено в оману щодо обставин повернення позики.
 
19 грудня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13.06.2023 залишити без змін.
24 січня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.07.2023 залишити без змін.
 
В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Адвокат Котенко Ю.Ю. представник ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.   
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. 
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 10300 доларів США, за курсом продажу АТ «Укрексімбанк» (1 дол. = 27.19 грн.), що за погодженням сторін  дорівнює еквіваленту 280057 грн. зі строком повернення до 12 год. ранку 11.07.2021, місце виконання - офіс приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , або повернути борг шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса.
В забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 11.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1  на праві власності. 
За умовами договору вартість предмету іпотеки становить 250 000 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ на момент підписання договору складає 9223 доларів США.
Матеріали справи містять додаткові угоди до договору позики від 11.07.2021, 11.08.2021, 11.09.2021, 11.10.2021,12.11.2021, 14.12 2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору позики від 11.06.2021, за умовами якої борг ОСОБА_1 становить 10300 доларів США, яку вона зобов'язалась повернути в строк до 11.10.2021, і за прострочку повернення коштів сплачує пеню у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу.
13 червня 2023 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва було залишено без задоволення клопотання адвоката Щербаня Д. М., представника ОСОБА_1 , про продовження строків подання відповіді на відзив та доказів від 06.02.2023.
Відмовляючи у поновлені строку суд першої інстанції прийшов до висновку, що представник позивача та позивач жодного разу в підготовче засідання не з`явились та таким чином позбавили себе можливості реалізувати своє процесуальне право подати суду докази, якими обґрунтовані вимоги позову та заперечення проти доводів відповідача, викладених у відзиві, а тому підстави для продовження строку для подання відповіді на відзив та доказів відсутні. 
Відмовляючи у задоволені позову по суті спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка не довела, що укладені нею договори з ОСОБА_2 були укладені під впливом обману.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Щодо апеляційної скарги на ухвалу  про відмову в продовженні строків на подання відповіді на відзив колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо:
1) відмови у видачі судового наказу;
2) забезпечення доказів, відмови в забезпеченні доказів чи скасування ухвали про забезпечення доказів;
3) забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову;
4) скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову;
5) зустрічного забезпечення або зміни чи скасування зустрічного забезпечення;
6) повернення заяви позивачеві (заявникові);
7) відмови у відкритті провадження у справі;
8) відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності;
9) передачі справи на розгляд іншого суду;
10) відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк;
11) затвердження мирової угоди;
12) призначення експертизи;
13) визначення розміру судових витрат;
14) зупинення провадження у справі;
15) закриття провадження у справі;
16) залишення позову (заяви) без розгляду;
17) окрема ухвала;
18) стягнення штрафу в порядку процесуального примусу;
19) внесення або відмови у внесенні виправлень у рішення;
20) відмови ухвалити додаткове рішення;
21) роз`яснення або відмови у роз`ясненні судового рішення;
22) повернення заяви про перегляд заочного рішення;
23) відмови у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами;
24) поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання;
25) виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню;
26) відстрочення і розстрочення, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення;
27) розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця;
28) заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження;
29) повороту виконання рішення суду чи відмови у повороті виконання рішення;
30) звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, чи нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку;
31) тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України;
31-1) скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України;
32) визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами;
33) тимчасового влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу;
34) оголошення розшуку відповідача (боржника) або дитини;
35) примусового проникнення до житла;
36) звільнення (призначення) опікуна чи піклувальника;
37) відмови у відкритті провадження у справі про скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу;
38) повернення заяви про скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу;
39) повернення заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу;
40) залишення без розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження;
41) відновлення повністю або частково втраченого судового провадження чи відмови в його відновленні.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Згідно зі ст. 178 ЦПК України встановлено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
Згідно зі ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.
Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником.
До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу.
Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
При цьому сторона в процесі повинна діяти добросовісно у відповідності з ЦПК України.
Матеріалами справи встановлено, що 05.12.2022 судом першої інстанції постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали подати до суду відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу; запропоновано позивачу протягом трьох днів з дня отримання копії відзиву відповідача надати до Голосіївського районного суду міста Києва відповідь на відзив, яка має відповідати вимогам, встановленим ч. 3-5 ст. 178 ЦПК України, разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив відповідачу.
12.01.2023 позивач отримала відзив на позовну заяву, як зазначив представник позивача.
Протягом трьох днів з дня отримання копії відзиву, тобто в строк до 16.01.2023, включно, вона мала право подати відповідь на відзив.
06.02.2023 представник позивача подав до суду клопотання, в якому просив продовжити строк подання доказів до 28.02.2023.
Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 120 ЦПК України).
Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Колегія суддів вважає, що в результаті недобросовісної поведінки позивачки та її представника, що виразилось в не явці в підготовчі судові засіданні, та ігноруванні процесуальних строків, суд першої інстанції прийшов до законного висновку про відмову в продовженні строків для подання відповіді на відзив       
 
Щодо апеляційної скарги на рішення колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, згідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним договором. Це значить, що він набуває чинності тільки після передачі майна, всі обов`язки покладені лише на позичальника й у визначених законом випадках договір позики може бути як оплатним так і безоплатним.
Предметом договору позики є речі, визначені родовими ознаками, та грошові кошти.
Суб`єктами позики є будь-які фізичні та юридичні особи. Боржника за договором позики називають позичальником, а кредитора - позикодавцем.
Договір позики як і кредитний договір (та і договір банківського вкладу), оформлює єдині по своїй економічній природі відносини. Відмінності між ними головним чином полягають у тому, що кредитором по кредитному договору виступають банки та інші фінансові установи, а в якості позикодавця по договору позики можуть виступати будь-які фізичні та юридичні особи.
В Цивільному кодексі України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).
Якщо сума коштів є не досить значною та не перевищує у десять разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян ( ця сума становить 170 грн.), а договір укладається між фізичними особами, то договір можна укласти в усній формі, а факт укладення підтвердити розпискою позичальника, яка посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. (стаття 1047 ЦК України)
Якщо сума, яка надається в борг є значною, та перевищує у десять разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян договір позики доцільно укладати у письмовій формі. Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного Кодексу України: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей»
Закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї з сторін, договір може бути нотаріально посвідчений.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦКУ).
За загальним правилом, розписка є достатнім документом, аби укласти договір позики і в майбутньому мати можливість повернути отримані кошти. Наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики (якщо оригінал розписки у позичальника, то вважається, що позикодавець отримав кошти і повернув її позичальнику).
Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою, в силу якої, згідно з статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За частиною першою статті 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Як передбачено ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
 
Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку, що позивачка не надала суду доказів укладення між нею і ОСОБА_2 договору позики  та договору іпотеки під впливом обману, або, що під час укладання цих договорів він мав умисел на введення позивачки в оману щодо істотних обставин цих договорів.
Основним доводом позивачка щодо визнання недійсними договорів це те, що вона уклала договори під впливом обману з боку ОСОБА_3 , але ОСОБА_3 не є учасником укладених договорів.
З урахуванням викладеного колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 належіть залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.  
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Інші доводи апеляційної скарги спростовуються висновками колегії суддів та на рішення суду першої інстанції не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.  
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року залишити без змін.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складений 3 травня 2024 року 
 
Головуючий                                                                                       Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                  В.І. Олійник
 
                                                                                                           Л.П. Сушко