ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 607/16232/22
провадження № 61-3677св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Салій Олесь Васильович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик Віта Петрівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2023 року у складі судді Герчаківської О. Я. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Костіва О. З., Хоми М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про утримання дітей недійсним.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 13 серпня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір про утримання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1960. Відповідно до умов договору спільні діти позивача та відповідачки, а саме: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають з матір`ю у будинку на АДРЕСА_1 . Право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_1 зобов`язується надавати матері дітей ОСОБА_2 на утримання дітей грошові кошти у твердій грошові у сумі у розмірі 23 000,00 грн щомісячно, з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття.
Також ОСОБА_1 зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дітей, а саме: надавати грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття; надавати грошові кошти, необхідні для поїздок дітей на екскурсії Україною та іншими країнами, які заплановано школою, де навчаються діти; надавати грошові кошти на оплату вартості навчання дітей у гуртках, спортивних секціях, музичних школах, забезпечувати дітям планове та позапланове медичне обстеження та у разі потреби лікування, забезпечити відшкодування вартості комунальних послуг, послуг няні та прибиральниці. Забезпечити, у разі необхідності, дітей автомобільним транспортом для можливості відвідувати ними гуртки та інші заходи, пов`язані із всебічним розвитком дітей. Самостійно сплачувати податки, пов`язані з володінням будинку на АДРЕСА_1 .
Вважав, що такий договір є фіктивним, оскільки відповідачка здійснювала на нього психологічний тиск, маніпулюючи дітьми, забороняючи батькові з ними бачитися і спілкуватися. Саме під впливом відповідачки він погодився укласти договір на її умовах. Як випливає з довідки про доходи від 21 жовтня 2022 року № ДНО00000012, виданої ПП «Дружба Нафтопродукт» на день укладення договору про утримання, він отримував заробітну плату в розмірі 13 754,48 грн та його дохід був значно меншим, ніж ціна договору, що свідчить про те, що укладений договір не міг виконуватися і відповідно укладався без настання реальних наслідків.
На підставі наведеного, просив визнати недійсним договір про утримання дітей, укладений 13 серпня 2019 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1960.
30 січня 2023 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за утримання дітей, неустойки за несвоєчасну сплату аліментів.
В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказала, що ОСОБА_1 виконував взяті на себе грошові зобов`язання за спірним договором лише частково, у зв`язку з чим у нього виник борг перед ОСОБА_2 . Зазначала, що на виконання умов договору ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 грошові кошти не готівкою, а шляхом безготівкового переказу на карту ОСОБА_2 , що підтверджується квитанціями Приватбанку. Факт того, що платежі здійснювалися позивачем саме на утримання спільних дітей, підтверджується листуванням позивача та відповідачки у месенджері Viber.
Грошових коштів у встановленому договором розмірі в сумі 23 000,00 грн, із розрахунку 300 доларів США на кожну дитину, готівкою ОСОБА_1 в повному обсязі не надавав, тому, із врахуванням часткового виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань щодо утримання дітей, розмір заборгованості за договором станом на сьогодні становить 35 646,49 доларів США.
Вказувала, що загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: E = (A1 ? 1% x Q1) + (A2 ? 1% x Q2) +.........(An x 1% x Qn), де: Е - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; А1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; Аn - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.
Згідно з розрахунком сума пені за несвоєчасну сплату аліментів перевищила розмір заборгованості, оскільки станом на 05 січня 2021 року пеня вже дорівнювала 35 732,76 доларів США.
На підставі зазначеного, просила задовольнити зустрічний позов.
Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 30 січня                    2023 року, на підставі заяви представника відповідачки до участі у справі залучено приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Салія О. В. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
Протокольною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати                               у судовому засіданні, яке відбулося 27 квітня 2023 року, суд прийняв зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду із первісним позовом                 ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                             від 14 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1960, у розмірі 644 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 6 440,00 грн судового збору.
У задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовлено.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання договору про утримання дітей недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів ознак фіктивності договору про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, тобто, укладаючи договір, його сторони не бажали виникнення, зміни, припинення цивільних прав і обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею.
Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання умов договору про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, виникла заборгованість зі сплати аліментів у сумі 644 000,00 грн.
Визначаючи такий розмір заборгованості, суд виходив не з розрахунку сторони відповідачки (позивачки за зустрічним позовом), а з матеріалів справи та встановлених у судовому засіданні обставин. Зокрема, ОСОБА_2 розмір заборгованості почала обраховувати із 05 вересня 2019 року, проте у судовому засіданні визнала, що упродовж року ОСОБА_1 виконував умови договору, викладені у пункті 2, що ним заперечується з огляду на заявлені первісні позовні вимоги, яким суд надав оцінку. Отже, оскільки сторона ці обставини добровільно визнала, то розрахунок виниклого боргу належить обраховувати із 05 вересня  2020 року до 05 січня 2023 року, які включають 28 повних місяців х 23 000,00 грн (щомісячний платіж) = 644 000,00 грн. Суд вважав, що стягнення суми виниклого богу має відбуватися саме у гривнях, а не в доларах США, оскільки у договорі такий еквівалент не обумовлено.
Водночас місцевий суд дійшов висновку, що на час ухвалення цього рішення                      у виниклому спорі заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення неустойки (пені) за ухилення від сплати аліментів є передчасними, адже прийняте судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки за зустрічним позовом заборгованості за договором про утримання дітей від 13 серпня                     2019 року у розмірі 644 000,00 грн не набрало законної сили. Наявність винних дії ОСОБА_1 також має оцінюватися судом після набрання рішенням суду у цій справі законної сили, адже відповідач за зустрічним позовом заперечував дійсність відповідного правочину, вказував на його фіктивність.
У свою чергу апеляційний суд вказав, що висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У березні 2024 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик В. П., звернувся з касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 та відмову                            у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, представниця заявника посилається на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 26 вересня                  2018 року у справі № 712/4728/16-ц,від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 462/3280/17, від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16128/17,                             від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявник також вказує, що апеляційний суд неправильно застосував статті 203, 215, 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Оспорюваний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та його волевиявлення не відповідало внутрішній волі і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України. У спірних правовідносинах наявні 2 ознаки, які були підставою для визнання договору недійсним: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин (    ОСОБА_1 змушений був укласти договір, оскільки відповідачка здійснювала на нього психологічний тиск, маніпулюючи самим важливим для батька - дітьми, забороняючи батькові з ними бачитися і спілкуватися); правочин вчинено на вкрай невигідних умовах (суд першої інстанції взагалі не дослідив змісту правочину щодо цієї підстави та не надав цьому правову оцінку. За спірним правочином лише він зобов`язаний утримувати дітей, що суперечить нормам глави 15 Сімейного кодексу України «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання»). На день укладення договору про утримання позивач отримував заробітну плату в розмірі 13 754,48 грн, тобто дохід позивача був значно меншим, ніж сама ціна договору (розмір аліментів на кожну дитину щомісячно), не кажучи про інші витрати, передбачені договором.
 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 заявник зазначає, що суд не дослідив правову природу грошових коштів у розмірі 23 000,00 грн, не надав їм оцінки,                    з урахуванням того, що правочин укладено на утримання дітей, і встановлено під час розгляду справи, що    ОСОБА_1 повністю утримує дітей та їхнє право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
 
На думку заявника, апеляційний суд помилково не взяв до уваги пояснення позивача та посилання на практику Верховного Суду, в якій наголошено, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга    ОСОБА_1 від 13 березня 2024 року передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 607/16232/22 із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 607/16232/22.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що в шлюбі у   ОСОБА_1 та                  ОСОБА_2 народилися діти:  ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 27 січня 2023 року; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно 27 січня 2023 року; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим повторно               27 січня 2023 року.
 
05 квітня 2014 року ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2, що випливає із свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 , виданого повторно 27 січня             2023 року.
 
13 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для врегулювання питання щодо порядку участі батька дитини стосовно утримання дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений договір про утримання дітей про таке:
 
після розірвання шлюбу в суді діти продовжують проживати разом із матір`ю - ОСОБА_2 у будинку на АДРЕСА_1 (пункт 1 договору);
 
батько дітей - ОСОБА_1 зобов`язується надавати матері дітей               ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі               23 000,00 грн щомісяця, з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття (пункт 2 договору);
 
грошові кошти будуть надаватися готівкою ОСОБА_2 не пізніше 05 числа кожного місяця (пункт 3 договору);
 
ОСОБА_1 зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дітей,                      а саме: надавати грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття, надавати грошові кошти, необхідні для поїздок дітей та екскурсії Україною та іншими країнами, які заплановано школою, де навчаються діти; надавати грошові кошти на оплату вартості навчання дітей у гуртках, спортивних секціях, музичних школах, забезпечувати дітям планове та позапланове медичне обстеження та у разі потреби - лікування; забезпечити відшкодування вартості комунальних послуг, послуг няні та прибиральниці; забезпечити, у разі необхідності, дітей автомобільним транспортом задля можливості останніх відвідувати гуртки та інші заходи, пов`язані із всебічним розвитком дітей. Самостійно сплачувати податки, що пов`язані з володінням будинку на АДРЕСА_1 (пункт 4. договору);
 
ОСОБА_2 зобов`язується використовувати грошові кошти лише за цільовим призначенням - на утримання дітей, а також забезпечує можливість                ОСОБА_1 безперешкодно забирати дітей для спілкування та проведення спільного часу: щовівторка з 9.00 год до 23.00 год середи, а також в інтервал через тиждень - щосуботи з 9.00 год до 23.00 год неділі.
 
Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстровано у реєстрі за № 1960.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                     від 14 серпня 2019 року у справі № 607/13018/19 шлюб між сторонами розірвано.
 
Із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 виходить, що 22 квітня             2008 року він прийнятий на посаду директора у ПП «Дружба Нафтопродукт»;               14 вересня 2021 року звільнений із вказаної посади; 01 вересня 2021 року прийнятий на посаду заступника директора за сумісництвом у Тернопільське обласне комунальне підприємство «Фірма «Тернопільавіаавтотранс»; 24 вересня 2021 року переведений на посаду заступника директора; 27 вересня 2021 року призначений виконуючим обов`язки на посаді директора.
 
ТОКП «Фірма «Тернопільавіаавтотранс» видано довідку про доходи № 1-141, згідно з якою дохід ОСОБА_1 за період вересень 2021 року - жовтень                  2022 року становить 122 540,28 грн.
 
Приватним підприємством «Дружба-Нафтопродукт» (далі - ПП «Дружбанафтопродукт») видано довідку від 21 жовтня 2022 року № ДН000000012, згідно з якою дохід ОСОБА_1 за період 01 січня 2019 року - 31 грудня              2019 року становить 142 330,09 грн.
 
ПП «Дружба-Нафтопродукт» видано довідку від 18 листопада 2022 року, згідно з якою дохід ОСОБА_1 за період вересень 2019 року - грудень 2021 року становить 338 844,58 грн.
 
Згідно з квитанціями ПриватБанку ОСОБА_1 здійснював грошові перекази на рахунок ОСОБА_2 :
05 липня 2020 року - переказ на суму 3 015,08 грн (квитанція Р24А450629014C18196);
25 лютого 2021 року - переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24А992946212C33164);
28 лютого 2021 року - переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A1000888471C8949);
06 березня 2021 року - переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A1019295110C8705);
31 липня 2022 року - переказ на суму 2 000,00 грн (квитанція Р24А108036459D80640);
27 серпня 2022 року - переказ на суму 5 000,00 грн (квитанція Р24A201157785 39694);
01 жовтня 2022 року - переказ на суму 5 000,00 грн (квитанція Р24А328778418D57110);
08 грудня 2022 року - переказ на суму 10 000,00 грн (квитанція Р24A577477347D94404).
 
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 суду показала, що знайома із сторонами, працювала у них із 2018 року до кінця 2022 року. Прибирала кожного дня 4-5 годин за адресою: АДРЕСА_1 , у котеджі. У сторін є троє дітей 16, 12 та 9 років. ОСОБА_2 була вдома, вона - домогосподарка. ОСОБА_1 працював бізнесменом. Інших працівників не було. Кожен день свідок чула сварки, діти були з мамою. Свідку відомо, що ОСОБА_2 з ОСОБА_1 потім уклали договір, і ОСОБА_2 вернулася з дітьми в котедж. Свідок тільки знає, що уклали договір, а на яких умовах - не знає. Сварки були переважно за те, що ОСОБА_1 не давав гроші. Якщо немає грошей, то ОСОБА_2 казала, що діти із ним бачитися не будуть. Часом бувало, що вона не дозволяла ОСОБА_1 бачитися з дітьми. Це було і до розлучення. ОСОБА_1 пішов швидше і за кілька місяців вони розлучилися. Були випадки, коли ОСОБА_2 казала, що тато не дає грошей і немає за що їсти. ОСОБА_1 завжди був за дітьми, дзвонив, приходив, вона його не пускала                        в котедж. Чи давав кошти після розлучення, свідок не знає, але він все купував, оплачував гуртки. Після укладення договору також були маніпуляції, якщо не було грошей. Був період, що ОСОБА_2 хотіла переїхати до м. Львова.
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 суду показав, що працює водієм у ПП «Дружбанафтопродукт». Сторін у справі знає.                Із 2017 до 2019 роки їздив по відрядженнях із ОСОБА_1 як водій. Свідок знає, що сторони сварилися по телефону за дітей, що дружина не давала їх ОСОБА_1 бачитися. Водій завозив дітей до школи і забирав, возив на теніс. Із ОСОБА_2 був знайомий, бо вона їздила з дітьми в школу, коли вони були малі. ОСОБА_1 хотів забрати дітей з ночівлею, але ОСОБА_2 не давала згоди. Конфлікти були часто в телефонних розмовах, до розлучення. Свідок не був присутній особисто при конфліктах. Про укладення договору нічого невідомо. Свідок не передавав ОСОБА_2 кошти на утримання дітей. ОСОБА_1 - нормальний батько, все купляв для дітей.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсним договору про утримання дітей від 13 серпня 2019 року з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.
 
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)                          у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину                 є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
 
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                  від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд                   у постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                   від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16,                   від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року                    у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Судами у справі встановлено, що 13 серпня 2019 року між сторонами для врегулювання питання щодо порядку участі батька в утриманні дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ,            ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина - ОСОБА_5 ,             ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений договір про утримання дітей про таке:
- після розірвання шлюбу в суді діти продовжують проживати разом із матір`ю - ОСОБА_2 у будинку на АДРЕСА_1 (пункт 1 договору);
- батько дітей - ОСОБА_1 зобов`язується надавати матері дітей                ОСОБА_2 на утримання дітей грошові кошти у твердій грошовій сумі                      у розмірі 23 000,00 грн щомісяця, з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття (пункт 2 договору);
- грошові кошти будуть надаватися готівкою ОСОБА_2 не пізніше 05 числа кожного місяця (пункт 3 договору);
- ОСОБА_1 зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дітей,                    а саме: надавати грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття, надавати грошові кошти, необхідні для поїздок дітей та екскурсії Україною та іншими країнами, які заплановано школою, де навчаються діти; надавати грошові кошти на оплату вартості навчання дітей у гуртках, спортивних секціях, музичних школах, забезпечувати дітям планове та позапланове медичне обстеження та у разі потреби - лікування; забезпечити відшкодування вартості комунальних послуг, послуг няні та прибиральниці; забезпечити, у разі необхідності, дітей автомобільним транспортом задля можливості дітей відвідувати гуртки та інші заходи, пов`язані із їх всебічним розвитком. Самостійно сплачувати податки, що пов`язані з володінням будинку на АДРЕСА_1 (пункт 4 договору);
- ОСОБА_2 зобов`язується використовувати грошові кошти лише за цільовим призначенням - на утримання дітей, а також забезпечує можливість ОСОБА_1 безперешкодно забирати дітей для спілкування та проведення спільного часу щовівторка з 9.00 год до 23.00 год середи, а також в інтервал через тиждень щосуботи з 9.00 год до 23.00 год неділі.
 
На обґрунтування вимог позивач зазначав, що був змушений укласти договір, оскільки відповідачка здійснювала на нього психологічний тиск, маніпулюючи дітьми, забороняючи батькові з ними бачитися і спілкуватися; на день укладення спірного договору позивач отримував заробітну плату в розмірі 13 754,48 грн, тобто його дохід був значно меншим, ніж ціна договору, що свідчить про те, що укладений договір не міг виконуватися і відповідно укладався без настання реальних наслідків; у спірному договорі зазначено, що позивач має утримувати дітей, які по батькові зазначені ОСОБА_3 .
З урахуванням заявлених позовних вимог, змісту договору, суд першої інстанції,            з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність ознак фіктивності укладеного між сторонами договору про утримання дітей.
 
Спірний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору та є обов`язковими для сторін договору, зокрема умови надання коштів на утримання дітей та їх розмір, він укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. ОСОБА_1 частково виконував умови цього договору щодо надання грошових коштів на утримання спільних дітей, також позивач оплачував комунальні витрати за житло на АДРЕСА_1 , ніс витрати на навчання дітей у школі, позашкільних гуртках, оплачував придбання їжі та одягу для дітей, що було підтверджено ним у судовому засіданні.
 
Доводи касаційної скарги про те, що заявник просив визнати спірний правочин недійсним на підставі двох ознак (як фіктивний правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах), відхиляються, враховуючи зміст позовної заяви та посилання позивача на норму статті 234 ЦК України в ній. Ці доводи були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно детально відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди мали застосувати до спірних правовідносин під час розгляду справи принцип jura novit curia («суд знає закони»), не підтвердились, зважаючи на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
 
Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
 
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
 
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
 
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
 
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Позивач не змінював предмет чи підстави позову, посилався на норму статті 234 ЦК України у позовній заяві, відповідно, суди розглянули справу в межах предмету та підстав, зазначених ним у позовній заяві, немає причин вважати, що суди мали самостійно застосувати принцип jura novit curia («суд знає закони»).
 
Аргументи касаційної скарги про те, що дохід позивача був значно меншим, ніж ціна договору (розмір аліментів на кожну дитину щомісячно), оскільки позивач отримував заробітну плату в розмірі 13 754,48 грн, що свідчить про те, що укладений договір не міг виконуватися і, відповідно, укладався без реальних наслідків, були предметом розгляду судів попередніх інстанцій, зокрема суд першої інстанції правильно зазначив, що свобода договору передбачає вільний вибір його умов, однією з яких у спірному договорі є сплата на трьох спільних дітей сторін грошових коштів у твердій грошовій сумі у розмірі 23 000,00 грн щомісяця,                         з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. ОСОБА_1 цю умову прийняв, договір підписав, виконував, а отже, вважав для себе таку суму посильною та прийнятною. Також в судовому засіданні сторони не заперечували, що позивач володіє нерухомим майном, корпоративними правами,  тобто має джерела інших доходів, які є достатніми для виконання умов договору. Тому такі доводи касаційної скарги є неспроможними та відхиляються.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду                     від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц, від 07 листопада 2018 року              у справі № 216/6077/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17,                від 05 лютого 2020 року у справі № 462/3280/17, від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16128/17,                             від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини                     у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами                  у розглядуваній справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими                (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                    у справі № 233/2021/19).
 
Так, у справі № 712/4728/16-ц приватне підприємство «Арсенал Послуг» звернулося до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, скасування державної реєстрації права власності, який мотивувало тим, що                  21 березня 2016 року відповідачка на підставі договорів дарування подарувала своїм дітям по 1/3 частини кожному будинковолодіння, та земельну ділянку. Позивач зазначав, що вказані договори дарування відповідачка уклала з метою уникнення звернення стягнення на майно її чоловіка за виконавчим провадженням про стягнення з нього на користь публічного акціонерного товариства «АК Банк «Київ» заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 480 783,90 грн. Посилаючись на вказані обставини, що свідчать про тяжкі обставини та вкрай невигідні умови для відповідачки, позивач просив визнати вказані договори дарування від 21 березня 2016 року недійсними на підставі статті 233 ЦК України та скасувати їх державну реєстрацію.
 
У справі № 216/6077/14-ц позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири у місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, укладений від його імені на підставі довіреності, та відповідачем, що посвідчений приватним нотаріусом. На обґрунтування своїх вимог зазначав, що він є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1992 року, в якій був зареєстрований та постійно проживав після смерті дружини. Оскільки за станом здоров`я він потребував постійного медичного лікування та сторонньої допомоги               і догляду, то у 2012 році він вирішив подарувати спірну квартиру своєму молодшому онуку - відповідачу, а той, у свою чергу, зобов`язався здійснювати за ним догляд та утримувати житло у належному стані. 07 червня 2012 року представник, діючи на підставі довіреності, уклала від його (позивача) імені договір дарування належної йому квартири на користь відповідача. Після підписання договору дарування він продовжував проживати у спірному житловому приміщенні, а відповідач через декілька місяців після укладення договору припинив навідувати його, надавати допомогу в придбанні продуктів харчування, медикаментів, не допомагав йому матеріально утримувати квартиру. Крім того,                у липні 2014 року відповідач зареєстрував у квартирі сторонніх для нього (позивача) осіб, у зв`язку із чим він змушений був самостійно нести додаткові витрати з оплати комунальних платежів, що завдавало йому зайвих хвилювань та призвело до госпіталізації. Враховуючи те, що він видав довіреність для укладення договору дарування із відповідачем у зв`язку із збігом тяжких для нього обставин, позивач (після його смерті - дочка як правонаступниця) просив визнати договір дарування належної йому квартири недійсним.
 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 917/1739/17 вказала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. У наведеній справі у жовтні 2017 року Кременчуцька міськрада звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до фізичної особи-підприємця про стягнення 174 014,95 грн збитків, завданих територіальній громаді м. Кременчук внаслідок порушення земельного законодавства. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період із 01 вересня                2010 року до 27 вересня 2016 року відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалася для розміщення об`єкта нерухомого майна, що призвело до неотримання доходу від орендної плати за землю, який позивач отримав би у разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.
 
У справі № 462/3280/17 позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки, державного нотаріуса Сьомої львівської державної нотаріальної контори              Гуділіної І. І., Сьомої львівської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування квартири, свідоцтва про право власності на квартиру, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень недійсними та зняття з державної реєстрації прав та їх обтяжень, поновлення реєстрації права власності. Позов мотивований тим, що позивачці на праві приватної власності належала квартира           у м. Львові, де вона зареєстрована та продовжує проживати. 22 травня 2017 року відповідачка, яка є дочкою позивачки, пришла до неї додому, зробила укол, після чого відвезла до Сьомої львівської державної нотаріальної контори, де їй видали договір дарування квартири. Стверджувала, що договір дарування був вчинений нею під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є особою похилого віку, пенсіонером, хворіє та потребує підтримки. Добровільно розірвати спірний договір дарування відповідачка відмовляється, тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка просила суд визнати договір дарування квартири, свідоцтво про право власності на квартиру, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) недійсними та зняти з державної реєстрації прав та їх обтяжень реєстрацію права власності відповідачки на квартиру та поновити реєстрацію права власності позивачки на вказану квартиру.
 
У справі № 369/13272/18 позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки, третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федоренко О. І., про визнання договору дарування квартири недійсним, як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у жовтні 2014 року ним придбана у приватну власність квартира у с. Святопетрівське Київської області. З грудня 2015 року він перебував         у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого сторони мають неповнолітнього сина. У травні 2018 року він переніс гострий інфаркт міокарду, потребував термінового лікування, тому 25 травня 2018 року за ініціативою відповідачки він у лікарні видав довіреність на її ім`я на право розпорядження його майном на випадок погіршення його здоров`я та можливість продажу цього майна для отримання коштів на лікування. Весь час він перебував у лікарнях та лише            26 червня 2018 року його виписано на реабілітацію в санаторій. Ураховуючи тяжкість стану його здоров`я, вірогідність перенесення повторного інфаркту, можливість опинитися в комі, велику вартість лікування, він погодився на пропозицію дружини укласти договір дарування квартири. Вказував, що дружина його запевнила, що цей договір надасть їй можливість у разі необхідності терміново продати квартиру та оплатити лікування. Договір посвідчений                     у нотаріуса дорогою до санаторію. 05 жовтня 2018 року відповідачка, забравши всі речі та документи, повідомила йому про бажання розірвати шлюб, оскільки він хворий, а вона не має наміру за ним доглядати, піклуватися. Вказував, що уклав договір добровільно, без наявного насильства, усвідомлював значення своїх дій, але на вкрай не вигідних умовах та був вимушений це зробити через тяжку обставину (хворобу), для усунення наслідків можливого повторного інфаркту, для зменшення тяжких наслідків, обумовлених хворобою серця. Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Після лікування йому встановлено             ІІ групу інвалідності. Вважав, що відповідачка скористалася його перебуванням під впливом тяжкої обставини: хвороба серця, цукровий діабет 2-го типу важкої форми, стану декомпенсації. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування квартири.
 
У справі № 754/16128/17 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 грудня 2014 року між ним та відповідачем, який є його батьком, укладений договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач набув у власність квартиру у м. Києві. На думку позивача, вказаний договір мав бути визнаний судом недійсним, оскільки спірний правочин був укладений під впливом тяжких для позивача та його родини обставин і на вкрай невигідних умовах. Також цей договір був безоплатним, що не відповідає природі договору дарування. Тяжкими обставинами було те, що на момент укладення спірного договору позивач мав поганий стан здоров`я, яке різко погіршилося після участі в антитерористичній операції. Крім того, позивача було визнано непридатним для військової служби та звільнено з військової служби за станом здоров`я. Також на момент укладення спірного договору у позивача була хвора дружина, якій загрожували передчасні пологи та хвора від народження дитина. Позивач перебував у стані психологічного пригнічення у зв`язку з тим, що він хворий, звільнений із роботи, не має можливості допомогти своїй хворій дитині, дружині, яка також перебувала в тяжкому стані, та дуже переймався питанням коштів, яких йому бракувало для свого лікування та лікування родини. Таким чином, з аналізу обставин у їх сукупності, а саме: стан здоров`я позивача, його дружини та дитини, майновий стан, наявність непогашених кредитів та необхідність сплачувати аліменти дітям від іншого шлюбу, а також довіра відповідачу, який є рідним батьком та який обіцяв вирішити ряд матеріальних проблем (сплатити кредитну заборгованість, сплачувати комунальні послуги та сплачувати аліменти на час відсутності позивача в Україні), позивач змушений був підписати спірний договір. Також позивач посилався на той факт, що внаслідок взяття відповідачем на себе обов`язку сплачувати комунальні послуги за квартиру, погашати кредити перед банками та сплачувати аліменти за позивача,                         в останнього вивільнялися кошти, які він міг використати на організацію свого лікування та поїздки за кордон з метою лікування дружини, що належить вважати вкрай невигідними умовами, оскільки ринкова вартість квартири набагато вища, ніж сума понесених витрат відповідачем. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним договір дарування квартири.
 
У справі № 522/6715/16 Приморська районна адміністрація Одеської міської ради  в інтересах фізичної особи_1 звернулася з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позову вказувала, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2004 року фізичну особу_1 визнано обмежено дієздатним. Рішенням цього ж суду від 21 травня 2004 року піклувальником обмежено дієздатного фізичної особи_1 визнано його сестру, якій на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом належала квартира у місті Одесі. 21 листопада 2015 року сестра фізичної особи_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом, передала, а відповідач прийняв в дар вказану квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_4 дарувальниця померла, тому відповідно до статті 65 ЦК України функції піклувальника фізичної особи_1 здійснює Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування. Позивач вказував, що єдиним спадкоємцем дарувальниці є фізична особа_1, який повідомив про тяжку хворобу спадкодавця та зазначив про укладення нею вказаного договору дарування під впливом тяжких для неї обставин. Посилаючись на правові підстави частини першої статті 233 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири та застосувати наслідки недійсності правочину.
 
У наведених заявником справах (окрім справи № 917/1739/17) вирішувалися спори щодо оскарження правочинів на підставі статті 233 ЦК України, що не підтвердилося в межах цієї справи, що переглядається в порядку касаційного провадження.
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин                у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
 
Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішень судів та спростовуються їх змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про це зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
 
Щодо зустрічного позову, то заявник вказує, що суд не дослідив правову природу грошових коштів у розмірі 23 000,00 грн та не надав оцінки тому, що                     ОСОБА_1 повністю утримує дітей. Водночас такі доводи є неспроможними та не можуть бути підставою для скасування рішень судів, оскільки під час розгляду справи судами установлена наявна заборгованість позивача перед               ОСОБА_2 за договором зі сплати коштів на утримання дітей.
 
Касаційна скарга не містить інших доводів щодо неправильності стягнення відповідної суми заборгованості за договором про утримання дітей, тому суд касаційної інстанції не вважає за потрібне змінювати або скасовувати рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення зустрічного позову                    ОСОБА_2 .
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у позові.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію                           про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик Віта Петрівна, залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                              від 14 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                   від 27 лютого 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	         	
 	Р. А. Лідовець	
 	         	
 	Д. Д. Луспеник