ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року	Львів	Справа № 260/6530/23 пров. № А/857/710/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання :                     Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Іванчулинцем Д.В., час проголошення рішення 09 год 39 хв у м. Ужгороді, дату складання повного тексту судового рішення не вказано) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

                                                         в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру №120-К від 26.06.2023 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, яким припинено державну службу ОСОБА_1 , начальника відділу №1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру 30.06.2023 у зв`язку з нез`явленням його на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до ч.2 ст.87 Закону України “Про державну службу” №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889), поновити його з 30.06.2023 на державній службі на посаді начальника відділу №1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2023 по день фактичного поновлення на роботі, а також усі понесені ним по справі судові витрати та стягнути з ГУ Держгеокадастру на його користь моральну шкоду у розмірі 196942,40 грн.
Позовна заява мотивована тим, що оспорюваний наказ не містить відомостей протягом якого періоду року позивач був відсутній на роботі більше як 150 днів. Вважає, що означений дефект вказаного акту індивідуальної дії є самостійною підставою для його скасування. Крім того, відповідач не вірно визначив період тимчасової непрацездатності та повинен був обраховувати його з 13.01.2022, а не з 26.07.2022, оскільки його було призначено на посаду саме з 13.01.2017. Також наголошує на тому, що така підстава звільнення як нез`явлення на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, є окремою підставою припинення державної служби і на відміну від інших, її застосування є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення. В обґрунтування доводів стосовно заподіяння йому моральної шкоди вказує на те, що протиправні дії керівника ГУ Держгеокадастру, які зводилися до того, або будь-яким шляхом звільнити його із займаної посади, спричинили йому душевні старждання, а також захворювання, наслідком чого було встановлення йому третьої групи інвалідності.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №815/4343/17 та від 10.05.2011 по справі №815/2933/17, які взагалі не визначають термін “протягом року” та не встановлюють початок відрахування періоду тимчасової непрацездатності більш як 150 календарних днів протягом року, не врахувавши при цьому висновки суду касаційної інстанції, на які ним наголошувалося у позовній заяві, викладені у постанові від 12.01.2021 по справі №420/6311/18 та від 17.02.2021 по справі №826/6746/17, відповідно до яких, по іншому здійснюється обрахунок періоду тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом 150 календарних днів протягом року. Вказані висновки Верховного Суду відповідають роз`ясненню Національного аґентства України з питань державної служби №7891/13-17 від 20.09.2017, у якому також є посилання на лист Міністерства соціальної політики України №12209/0/14-16/06 від 19.08.2016 в частині застосування положень ч.2 ст.87 Закону №889. Звертає увагу на те, що в контексті змісту роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби, припинення державної служби на підставі ч.2 ст.87 Закону №889 є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення. Також наголошує, що відповідно до ч.3 ст.17 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” №875-XII від 21.03.1991 (далі - Закон №875), звільнення за ініціативою адміністрації особи з інвалідністю не допускається. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач неправильно визначив початок періоду його тимчасової непрацездатності.  
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу не заявив клопотання про розгляд справи за його участі. 
Відтак, з урахуванням положень ч.3 ст.304 КАС України, колегія суддів вважає, що особа не бажає брати участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а тому не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу №1 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру.
Наказом ГУ Держгеокадастру №120-К від 26.06.2023 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку з нез`явленням на службі більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.
Додатком до вищевказаного наказу, доповідної записки начальника відділу управління персоналом ОСОБА_2 від 23.06.2023, загальна кількість календарних днів тимчасової непрацездатності позивача у період з 26.07.2022 по 23.06.2023 становить 160 днів.
Вважаючи оспорюваний наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що загальний період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у період з 26.07.2022 по 23.06.2023 становив 160 календарних днів. Відсутність позивача на роботі розраховувалася з початку перебування його на лікарняному, у даному випадку з 26.07.2022. Отже, у відповідача були законні підстави для припинення державної служби позивача відповідно до ч.2 ст.87 Закону №889. Також, надаючи правову оцінку доводам позивача про те, що у відповідача при прийнятті оспорюваного наказу були відсутні аргументи відносно шкоди інтересам держави у разі його тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції вказав, що позивач працював на посаді начальника відділу №1 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру і до його обов`язків входило керівництво відділом, відтак, тривала відсутність його на робочому місці через тимчасову непрацездатність негативно вплинула на функціонування відділу. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та заподіянням йому моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон №889.
Згідно п.4 ч.1 ст.83 Закону №889, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Частиною другою статті 87 Закону №889 передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
Стосовно доводів позивача про відсутність в оспорюваному наказі відомостей протягом якого періоду року він був відсутній на роботі більше як 150 днів та те, що означений дефект вказаного акту індивідуальної дії є самостійною підставою для його скасування, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи видно, що в оспорюваному наказі зазначено підставу його видачі, а саме: доповідна записка начальника відділу управління персоналом О.Курти від 23.06.2023 щодо нез`явлення на службі внаслідок тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , начальника відділу №1 управління надання адміністративних послуг, за змістом якої позивач згідно листків непрацездатності за період з 26.07.2022 по теперішній час (23.06.2023 - дата формування доповідної записки), не з`являвся на службу більше як 150 днів.
Вищевказана доповідна записка містить перелік ідентифікуючих даних про неявку позивача на службу за вищевказаний період із зазначенням номерів, дат та періоду тимчасової непрацездатності по кожному листку непрацездатності.
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи скаржника в цій частині.
Щодо доводів скаржника та висновків суду першої інстанції стосовно визначення відповідачем періодів тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає наступне.
Так, позивач у позовній заяві вказував на те, що відповідач повинен був обраховувати період його тимчасової непрацездатності з 13.01.2022, а не з 26.07.2022, тобто з дати його призначення на посаду, а саме з 13.01.2017.
Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку вказаним доводам зазначив, що Законом №889 передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме :  перша – нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; друга – нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.
До періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у чому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.
На відміну від трудового законодавства, зокрема, п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України, у якому йдеться про “нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності”, Закон №889 передбачає ще одну можливість обрахування часу непрацездатності – “більш як 150 календарних днів протягом року”. 
Це положення, серед іншого, зумовлене попередньою негативною практикою “переховування” окремими недобросовісними особами на лікарняних листах протягом тривалого часу. У такому разі облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року. При цьому під роком, очевидно, розуміється період, що відповідає 365 календарним дням, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність.
При визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.
Наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.
При цьому, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31.10.2018 по справі №815/4343/17, від 10.05.2011 по справі №815/2933/17.
Разом з тим, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що в контексті спірних правовідносин слід враховувати висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.01.2021 по справі №420/6311/18 та від 17.02.2021 по справі №826/6746/17, які відповідають також роз`ясненню Національного агентства України з питань державної служби №7891/13-17 від 20.09.2017 “Щодо надання роз`яснень окремих положень Закону №889”, відповідно до яких, дні тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.
Надаючи правову оцінку доводам сторін, колегія суддів вважає переконливими доводи відповідача, а також вірними висновки суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, у справі №826/6746/17, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.02.2021 просив врахувати позивач, суд касаційної інстанції у пунктах 42-45 цієї постанови вказав, що наявність передбачених ч.2 ст.87 Закону №889 підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що до періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період. Отже, при визначенні наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі №815/3259/17.
Отже, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.02.2021 по справі №826/6746/17, аналогічні тим, які були враховані судом першої інстанції, зокрема, щодо розрахунку періоду тимчасової непрацездатності.
Судом першої інстанції вірно враховано, що загальний період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у період з 26.07.2022 по 23.06.2023 становить 160 календарних дні. 
При цьому, відсутність позивача на роботі розраховувалася відповідачем з початку перебування його на лікарняному, у даному випадку з 26.07.2022.
Таким чином, аналізуючи встановлені судом обставини, з урахуванням приведених вище норм та висновків Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у відповідача законних підстав для припинення державної служби позивача відповідно до ч.2 ст.87 Закону №889.
Стосовно доводів позивача про те, що у відповідача при прийнятті спірного наказу були відсутні аргументи відносно шкоди інтересам держави у разі тимчасової непрацездатності позивача, колегія суддів вважає, що такі мають значення лише у тому випадку, коли суб`єкт призначення вирішує питання звільняти державного службовця чи ні з підстав нез`явлення його на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року.
Тобто, такі питання не впливають на висновок суду про законність оспорюваного наказу в контексті правильності здійснення розрахунку періодів тимчасової непрацездатності та не мають вирішального значення.
Саме правильність, на думку суду, розрахунку періодів тимчасової непрацездатності позивача зумовила висновок про правомірність оспорюваного наказу. 
Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 196 942,40 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Позивачем до позовної заяви додано копію пенсійного посвідчення НОМЕР_1 відповідно до якого, позивач має інвалідність загального захворювання третьої групи, тобто останнє не пов`язане із виконанням ним посадових обов`язків.
Доказів причинного-наслідкового зв`язку встановленої інвалідності із виконанням посадових обов`язків, позивачем не надано.
У відзиві на позовну заяву відповідач наголошував, що позивач не повідомляв Управління про встановлення йому інвалідності і про цей факт ГУ Держгеокадастру дізналося лише з позовної заяви.
До ухвалення судом першої інстанції рішення по даній справі, позивач не спростував жодними доказами вищевказаний аргумент відповідача, а відтак, у колегії суддів немає сумнівів у правдивості тверджень відповідача про неповідомлення позивачем ГУ Держгеокадастру про встановлення йому групи інвалідності.
Також слід відмітити, що питання відшкодування моральної шкоди в контексті питань трудових відносин, врегульоване ст.2371 Кодексу Законів про працю України, за змістом якої, відшкодування такої шкоди прямо пов`язано із встановленням факту порушення законних прав працівника, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Отже, враховуючи висновок суду про правомірність звільнення позивача, колегія суддів вважає, що відсутні підстави відшкодування позивачу моральної шкоди. 
Інші доводи позивача (оголошення догани, в частині преміювання та інше) про порушення його прав з боку керівництва ГУ Держгеокадастру, на думку колегії суддів не можуть братися до уваги в контексті підстав його звільнення.
Стосовно доводів позивача з посиланням на те, що відповідно до ч.3 ст.17 Закону №875, звільнення за ініціативою адміністрації особи з інвалідністю не допускається, колегія суддів зазначає наступне.
Так, у позовній заяві позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на встановлення йому групи інвалідності і додає копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №298461.
Разом з тим, аналізуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та їх правове обгрунтування, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач взагалі не зазначав такої підстави позову, як неможливість звільнення за ініціативою адміністрації особи з інвалідністю.
Колегія суддів зазначає, що хоча відповідно до ч.2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, проте у даному випадку відповідач повідомляв суд першої інстанції про необізнаність із фактом встановлення позивачу інвалідності і позивач не спростував такі доводи протилежної сторони.
Крім того, сторони не подавали і суд першої інстанції не досліджував доказів в частині вирішення питання інвалідності в контексті застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.17 Закону №875, якою передбачено, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.
Важливим при вирішенні спірного питання є встановлення наявності тих випадків, які виключають застосування положення про неможливість звільнення особи з інвалідністю.
Проте, як зазначалось вище, на підтвердження та спростування таких сторони доказів не подавали та своїх міркувань не висловлювали.
Колегія суддів наголошує, що згідно ч.1 ст.308 КАС України, завданням суду апеляційної інстанції є перегляд справи за наявними у ній і додатково поданими доказами, а також перевірка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про порушення відповідачем вимог ч.3 ст.17 Закону №875. 

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року по справі №260/6530/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 25.04.2024