ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А. та Ступак О. В. 
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року 
у справі № 757/55832/21-ц (провадження № 14-155цс23)
1.    за позовом Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» 
(далі - АТ «КБ «Приватбанк») про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутніми прав та обов`язків за договором.  
2.    за касаційними скаргами Кабінету Міністрів України та АТ «КБ «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у складі колегії суддів Вербової І. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А. 
3.    Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 18 жовтня 2023 року передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 757/55832/21-ц з посиланням на частину четверту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України), а саме: для відступу від висновку, викладеного у пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року 
у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20).
4.    29 лютого 2024 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, 
якою повернула справу № 757/55832/21-ц на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України та виходила з того, що обставини справи № 761/45721/16-ц (провадження №14-122цс20) та 
справи № 757/55832/21-ц (провадження № 14-155цс23) не є подібними, оскільки правове регулювання правовідносин, суб`єктний склад та фактичні обставини цих справ є відмінними, а тому Велика Палата Верховного Суду не може вирішувати питання відступу від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року 
у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20).
5.    З висновком, викладенимв ухвалі Великої Палати Верховного Суду 
від 29 лютого 2024 року в цій справі не погоджуємося, у зв`язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаємо окрему думку.
6.    Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
7.    Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів,
а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд має встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи або інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
8.    Звертаючись до суду з цим позовом, Кабінет Міністрів України зазначав, що будь-які фінансові зобов`язання АТ «КБ «Приватбанк» безпосередньо впливають на права єдиного акціонера банку, яким є держава в особі Кабінету Міністрів України.
9.    Тож Кабінет Міністрів України від свого імені звернувся до суду як єдиний акціонер АТ «КБ «Приватбанк» і просив суд: 
а) застосувати наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року, укладений між КБ «Приватбанк» в особі керуючого Луганською філією КБ «Приватбанк» Кудрявцева В. І., правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню всіх зобов`язань АТ «КБ «Приватбанк» за цим договором; 
б) визнати відсутнім у ОСОБА_1 право вимагати від 
АТ «КБ «Приватбанк» виконання всіх зобов`язань за зазначеним договором про поточний депозитний вклад; 
в) визнати відсутнім у АТ «КБ «Приватбанк» обов`язок виконувати зобов`язання за згаданим договором.
10. У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) сформульований такий правовий висновок: «за похідним позовом учасник, член, акціонер набуває статусу процесуального представника юридичної особи, якій завдано збитків, але не має власного права на позов (у матеріальному значенні) до порушника. Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатися як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення у справі «Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки» (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95 від 20 травня 1998 року; рішення у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30, від 18 жовтня 2005 року; рішення у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05, пункт 30, від 21 грудня 2017 року). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала на це увагу, зокрема, в постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 15 жовтня 2019 року у справі № 905/2559/17 (провадження № 12-264гс18), від 07 квітня 2020 року у справі № 904/3657/18 (провадження № 12-159гс19)».
11. Колегія суддів вважала, що є підстави для відступлення від наведеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, оскільки вирішити цей спір у справі, яка переглядається, по суті спору є неможливим з таких мотивів.
12. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
13. Висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20), про необхідність відмови в задоволенні позову через неналежність позивача та відсутність у нього права на звернення до суду із цим позовом є перешкодою у доступі до правосуддя, а відтак це порушує статтю 6 Конвенції.
14. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
15. Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.
16. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
17. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
18. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (частина третя статті 96 ЦК України).
19. У юридичній літературі похідний позов визначається як правовий засіб захисту, що дозволяє учасникам або кредиторам юридичної особи заявляти та підтримувати позови в інтересах юридичної особи, якщо юридична особа з певних причин не ініціює такий судовий розгляд самостійно.
20. Акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений товариством, якщо обґрунтує відповідні вимоги порушенням його корпоративних прав.
21. Тож захист прав та законних інтересів юридичних осіб її засновниками (учасниками) все ж можливий завдяки доктрині «зняття корпоративної вуалі», за допомогою пред`явлення похідного (непрямого) позову особою (учасником юридичної особи), яка не є безпосереднім учасником спірних цивільних правовідносин.
22. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що в окремих випадках засновник юридичної особи може звертатися до суду з позовами про захист прав та інтересів заснованої ним юридичної особи, що є підтвердженням застосування щодо юридичних осіб теорії «проникнення під корпоративну вуаль» (рішення ЄСПЛ від 24 жовтня 1995 року в справі «Agrotexim and Others v. Greece» (заяви № 14807/89).
23. Подібний доктринальний підхід про можливість зняття корпоративної вуалі застосований Верховним Судом, зокрема, у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 липня 2020 року 
у справі № 910/15925/18. 
24. Існування у судовій практиці Верховного Суду різних форм участі в процесі засновників (учасників) юридичної особи не сприяє правовій визначеності і передбачуваності в застосуванні судами єдиних підстав і форм захисту засновником (учасником) прав і інтересів юридичної особи, а відтак ускладнює повноцінну реалізацію в Україні доктрини «зняття корпоративної вуалі».
25. Велика Палата Верховного Суду у наведеній правовій позиції (з огляду на обставини справи, яка переглядається) не звернула уваги на те, що акціонер, подаючи такий позов, захищає не права юридичної особи, а свої власні корпоративні права як акціонера цього товариства, які є різними за своєю природою.
26. Тобто Кабінет Міністрів України пред`явив позов не з метою захисту порушених прав та інтересів самого товариства, а з метою захисту корпоративних прав його акціонера - позивача. Іншого способу захисту корпоративного права, порушеного внаслідок укладення угоди, яку оспорює позивач, не існує.
27. Банківська система України включає в себе як банки з державним капіталом, так і банки з приватним капіталом, які можуть бути або українським, або іноземним. Водночас банки можуть переходити як із державної власності до приватної, так і навпаки - із приватної власності до державної.
28. Націоналізація банку - це процес переходу приватного банку у власність держави. 
29. В історії сучасної банківської системи України є три найбільші банки, які спочатку були створені приватним капіталом, а потім націоналізовані та стали державною власністю, а саме: АТ «КБ «Приватбанк», Акціонерний банк «Укргазбанк», Акціонерне товариство «Сенс Банк».
30. 21 грудня 2016 року Держава Україна набула право власності на 100 відсотків акцій АТ КБ «Приватбанк» відповідно до статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2016 року № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи». 
31. Статут АТ «КБ «Приватбанк», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 594 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 року № 712), передбачає, що АТ «КБ «Приватбанк» є державним банком. Єдиним акціонером банку є держава в особі Кабінету Міністрів України.
32. Націоналізація системоутворюючого банку свідчить про унікальність питання переходу приватного банку у власність держави. 
33. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що є підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 
2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20). 
34. Вважаємо мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року, такими, що містять підстави для прийняття справи до провадження Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України, оскільки питання наявності або відсутності підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 
2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20), з урахуванням особливостей конкретних фактичних обставин цієї справи (унікальність питання переходу приватного банку у власність держави як єдиного акціонера), на нашу думку, могло бути вирішене під час розгляду справи по суті.
35. У пункті 56 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у цій справі зазначено: «Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання».
36. Вважаємо, що при прийнятті або неприйнятті цієї справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду дійти висновку про наявність або відсутність підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження 
№ 14-122цс20), або передбачити підстави для такого відступу за умови належного мотивування колегією суддів судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду цих підстав для відступу без вирішення справи по суті неможливо. 
37. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.
38. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
39. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
40. З урахуванням зазначеного, вважаємо, що ухвала колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року містила обґрунтовані мотиви для прийняття справи до провадження Великою Палатою Верховного Суду відповідно до частини четвертої 
статті 403 ЦПК України.
41. Вирішення зазначеного питання потребувало формулювання відповідних висновків Великою Палатою Верховного Суду, а тому справа підлягала прийняттю та розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
 
Судді:                                                                                     І.  А. Воробйова

О. В. Ступак