КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
Єдиний унікальний номер справи № 757/57102/17-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2755/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
16 травня 2024 року                                                                          м. Київ  
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Фінагеєва В.О.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.,  
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами  Національного банку України, акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від      20 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договорів поруки.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,
В с т а н о в и в :
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національного банку України, публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконними дії відповідачів щодо стягнення заборгованості за припиненими договорами поруки №19/П від 27 травня 2016 року, №19-1/П від 27 травня 2016 року, №54/П від 27 травня 2016 року, №120-1/П від 05 серпня 2016 року, №7/П від 28 квітня 2016 року, №26/П від 28 квітня 2016 року,  №10-1/П від 11 серпня 2016 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 28 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.
Пізніше, 06 березня 2018 року позивачем було подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просив суд розірвати договори поруки №19/П від 27 травня 2016 року, №19-1/П від 27 травня 2016 року, №54/П від 27 травня 2016 року, №120-1/П від 05 серпня 2016 року, №7/П від 28 квітня 2016 року, №26/П від 28 квітня 2016 року, №10-1/П від 11 серпня 2016 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в рамках заходів, спрямованих на погашення кредитів рефінансування, позивач, як акціонер та член наглядової ради, надав особисту поруку за зобов`язаннями ПАТ «КБ «Приватбанк», укладаючи спірні договори. 
Національний банк України 18 грудня 2016 року ухвалив рішення №498-рш/БТ, відповідно до якого ПАТ «КБ «Приватбанк» був визнаний неплатоспроможним, а Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 961 «Про деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», в результаті чого належні позивачеві акції, в порушення ст. ст. 8, 41 Конституції України було конфісковано і 100% власником банку стала держава в особі Міністерства фінансів України.
Позивач вказував на наявність підстав для розірвання договорів у відповідності до        ст. ст. 651, 652 ЦК України, оскільки конфіскація акцій банку є істотною зміною обставин, тому, що у разі коли б момент укладення договорів поруки позивачеві було відомо, що акції прибуткового банку будуть конфіскованими, він ніколи б не поручився за державний банк.
Позивач зазначав, що не міг впливати на фактичну конфіскацію належного йому майна, тобто зміна обставин у вигляді націоналізації зумовлена причинами, які він, як акціонер не міг усунути при всій турботливості та обачності, виконання договору порушить співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки кредитор та боржник за кредитним договором поєднались в одній особі - державі, і подальше виконання кредитних договорів залежить від держави, що призводить до дискримінації поручителя, договором поруки та звичаями ділового обороту не передбачено, що ризик зміни обставин у вигляді націоналізації несе позивач.  
Національний банк України 29 серпня 2018 року подав до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі, мотивуючи його тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2019 рокупозов задоволено.
Розірвано договір поруки №26/П від 28 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Розірвано договір поруки №19/П від 27 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Розірвано договір поруки №19-1/П від 27 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Розірвано договір поруки №54/П від 27 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Розірвано договір поруки №120-1/П від 05 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Розірвано договір поруки №7/П від 28 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Розірвано договір поруки №10-1/П від 11 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк».
Стягнуто солідарно з НБУ, АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 -     4 933 (чотири тисячі дев`ятсот тридцять три) грн. 60 коп. судових витрат.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, Національний банк України, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
У скарзі посилається на те, що на момент укладення договорі поруки ОСОБА_1 , НБУ, та ПАТ КБ «ПриватБанк», то позивач міг передбачати можливість виведення ПАТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участю держави, що передбачено статтею 41-1 Закону про систему гарантування, а набуття у власність 100% акцій ПАТ КБ «ПриватБанк» державою в особі МФУ не може свідчити про істотність зміни обставин у правовідносинах між кредитором та фінансовим поручителем, тобто між НБУ та ОСОБА_1 , оскільки у сторін не було об'єктивних підстав виходити саме з того, що зміна складу акціонерів третьої особи у будь-якому випадку не настане.
НБУ вважає, що відсутні умови для розірвання спірних договорів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 652 ЦК України. Таким чином, ОСОБА_1 як власник істотної участі в ПАТ КБ «ПриватБанк», в силу своїх прав та обов'язків у відношенні до Банку знав/володів/приймав ключові для ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення через можливість безпосереднього впливу на органи управління Банку.
Звертає увагу, що до юрисдикції Печерського районного суду міста Києва не входить дослідження законності актів суб'єктів владних повноважень.
Наголошує, що спір у даній справі про розірвання договорів поруки, укладених з поручителем - фізичною особою ОСОБА_1 для забезпечення виконання господарського зобов'язання, у відповідності до п.1 ч.1 ст. 20 ГПК підлягає розгляду за правилами господарського судочинства та на дані правовідносини поширюється юрисдикція господарських судів.
Стверджує, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2019 року є необґрунтованим, таким, що прийняте за неповного дослідження всіх обставин справи, які входять до предмета доказування, неправильного застосування норм матеріального права та грубого порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим підлягає скасуванню.
Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2019 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок Печерського районного суду містка Києва про наявність істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договорів поруки, та наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договори поруки є хибним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував того, що відсутня наявність обставин, підтверджуючих порушення співвідношення майнових інтересів сторін договорів поруки внаслідок переходу позичальника до державної власності в особі МФУ.
Крім того, АТ КБ «ПриватБанк», стверджує, що спір щодо виконання сторонами договорів поруки, які забезпечують виконання основного зобов'язання сторонами якого є юридичні особи, (що є предметом розгляду даної справи), підлягають розгляду за правилами Господарського процесуального законодавства України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у господарській справі №910/5172/19 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки та до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі №826/7432/17 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Кабінету Міністрів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Міністерство фінансів України, про визнання протиправними та скасування рішень, визнання нечинним договору.
Постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від                           07 квітня 2023 року у господарській справі №910/5172/19 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки задоволено касаційні скарги НБУ та АТ КБ «ПриватБанк», рішення Господарського суду міста Києва від 19 червня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 серпня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від                                         15 листопада 2023 року закрито провадження у адміністративній справі №826/7432/17 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Кабінету Міністрів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Міністерство фінансів України, про визнання протиправними та скасування рішень, визнання нечинним договору.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року поновлено провадження у цивільній справі за апеляційними скаргами  Національного банку України, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2019 року.
Згідно зі  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на  за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.  Представник ОСОБА_1 , - адвокат Юхименко М.П., представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Трембач О.С., представник НБУ - адвокат Колосюк С.Л. брали участь у судових засіданнях в апеляційному суді.
Заслухавши суддю-доповідача, всіх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги НБУ та АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Як  вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 , Національним банком України та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено ряд договорів поруки: від 27 травня 2016 року №19/П, від 27 травня 2016 року №19-1/П, від 27 травня 2016 року №54/П, від              05 серпня 2016 року №120-1/П, від 28 квітня 2016 року №7/П, від 28 квітня 2016 року №26/П, від 11 серпня 2016 року №10-1/П.
За умовами цих договорів, позивач зобов`язався перед Національним банком України відповідати за належне виконання ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов`язань, що випливають з Кредитних договорів від 24 жовтня 2008 року №19, від 03 березня 2009 року №19, від 02 жовтня 2014 року №54, від 05 грудня 2014 року №120, від 04 березня 2014 року №7, від 04 квітня 2014 року №26, від 20 лютого 2015 року №10, укладених між відповідачем-1 та відповідачем-2, та всіма додатковими договорами, які укладені, або будуть укладені між відповідачем-1 та відповідачем-2 в майбутньому (у тому числі, щодо продовження строку користування кредитними коштами, збільшення суми кредиту, процентів за користування кредитом тощо), а саме зобов`язань з повернення заборгованості за кредитами та сплати процентів за три місяці користування кредитом у розмірі та порядку, передбаченому Кредитними договорами.  
В пунктах 7, 8 спірних договорів поруки викладені аналогічні умови, що сторони не мають права в односторонньому порядку відмовитися від прийнятих на себе зобов`язань за цим Договором. Спори, що випливають з цього Договору, вирішуються відповідно до законодавства України.
Позивач 02 червня 2017 року направив на адресу ПАТ «КБ «Приватбанк» та Національного банку України пропозицію про розірвання договорів поруки та копії проектів договорів від 02 червня 2017 року про розірвання спірних договорів поруки, що підтверджується наявними у справі копіями описів вкладення та фіскальних чеків. Однак, від відповідачів погодження на розірвання договорів не отримано.         
Ухвалюючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що даний спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства, оскільки за своїм суб`єктним складом правовідносин, предметом спору та характером спірних матеріальних правовідносин спір є цивільно-правовим. Суд зауважив, що позовна заява подана у справі до суду 27 вересня 2017 року.
Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду з таких підстав.
Так, 15 грудня 2017 року ГПК набрав чинності у редакції, яка передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні та (або) фізичні особи-підприємці.
Тобто, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання.
Позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову 06 березня 2018 року і така зміна була прийнята судом.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовами до НБУ та АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №19 від 24 жовтня 2008 року, укладеного між НБУ та ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання постанови Правління Національного банку України від 11 жовтня 2008 року № 319; визнання недійсним договору поруки №19/П від 27 травня 2016 року, укладеного між НБУ, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №19 від 24 жовтня 2008 року; визнання недійсним кредитного договору № 19 від 03 березня 2009 року, укладеного між НБУ та ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання постанови Правління Національного банку України від 25 лютого 2009 року № 92/БТ «Про надання кредиту для підтримки ліквідності»; визнання недійсним договору поруки № 19-1/П від 27 травня 2016 року, укладеного між НБУ, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 19 від 03 березня 2009 року; визнання недійсним кредитного договору № 54 від 02 жовтня 2014 року, укладеного між НБУ та ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання постанови Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 562/БТ «Про надання стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності», зі змінами від 25 вересня 2014 року  № 605/БТ, від 02 жовтня 2014 року № 618/БТ; визнання недійсним договору поруки № 54/П від 27 травня 2016 року, укладеного між НБУ, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 54 від 02 жовтня 2014 року; визнання недійсним кредитного договору № 120 від 05 грудня 2014 року, укладеного між НБУ та ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року № 791/БТ «Про надання стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності»; визнання недійсним договору поруки №120-1/П від 05 серпня 2016 року, укладеного між НБУ, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 120 від 05 грудня 2014 року; визнання недійсним кредитного договору № 10 від 20 лютого 2015 року, укладеного між НБУ та ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання постанови Правління Національного банку України від 19 лютого 2015 року      № 119/БТ «Про надання стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності»; визнання недійсним договору поруки №10-1/П від 11 серпня 2016 року, укладеного між НБУ, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 10 від 20 лютого 2015 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19 червня 2020 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.
Визнано недійсними укладені між НБУ та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитні договори № 54 від 02 жовтня 2014 року, № 120 від 05 грудня 2014 року, № 10 від 20 лютого 2015 року, № 19 від 24 жовтня 2008 року, № 19 від 03 березня 2009 року.
Визнано недійсними укладені між НБУ, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» договори поруки № 54/П від 27 травня 2016 року, № 120-1/П від 05 серпня 2016 року, № 10-1/П від 11 серпня 2016 року, № 19/П від 27 травня 2016 року, № 19-1/П від 27 травня 2016 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03 серпня 2022 року апеляційні скарги Національного банку України та Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишені без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 19 червня 2020 року у справі № 910/5172/19 залишене без змін.
Національний банк України звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19 червня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5172/19, у якій просив скасувати зазначені рішення та прийняти нове про відмову в позові. 
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від    19 червня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5172/19, в якій просило скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.
Постановою Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 квітня 2023 року у господарській справі №910/5172/19 касаційні скарги Національного банку України та Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 19 червня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5172/19 скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У межах розгляду даної справи позивач просив суд розірвати договори поруки №19/П від 27 травня 2016 року, №19-1/П від 27 травня 2016 року, №54/П від 27 травня 2016 року, №120-1/П від 05 серпня 2016 року, №7/П від 28 квітня 2016 року, №26/П від 28 квітня 2016 року, №10-1/П від 11 серпня 2016 року.
За умовами усіх оспорюваних договорів, позивач зобов`язався перед Національним банком України відповідати за належне виконання ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов`язань, що випливають з Кредитних договорів, укладених між Національним банком України та ПАТ «КБ «Приватбанк».
Тобто, предметом оскарження у цій справі є кредитні договори, укладені між відповідачами, які є юридичними особами. Серед сторін цих правочинів фізичні особи відсутні. Відповідно розгляд цього спору, має здійснюватися за правилами господарського судочинства згідно з пунктом 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України.
Та обставина що позивачем є фізична особа не є підставою для іншого висновку, оскільки за приписами частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України фізичні особи, які не є підприємцями мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
Щодо укладених між позивачем та відповідачами на забезпечення виконання цих кредитних договорів - договорів поруки, то Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновок щодо юрисдикції таких спорів.
Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц зазначено: «ГПК України у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 1 частини першої статті 20).
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від             14 листопада 2018 року у справі № 752/17300/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі                 № 295/5047/18.
За таких обставин Київський апеляційний суд доходить висновку, що розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув увагу, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки у даній справі об`єднано позовні вимоги про визнання недійсними кредитних договорів, укладених виключно між юридичними особами, та укладених на їх забезпечення договорів поруки, спір, враховуючи склад сторін основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарських судів.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255,   ч.ч.1,2 ст.377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.
На виконання вимог ч.1 ст.256 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись  ч.6 ст. 259 . ст. 268   ЦПК  України,  суд,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги Національного банку України, акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.    
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договорів поруки- закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 30 травня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.О. Фінагеєв