ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 червня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/4532/23	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Колоколова С.І.          
суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.
Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2024, повний текст складено та підписано 20.02.2024
у справі №916/4532/23
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до ОСОБА_1 
про стягнення 61 971,74 грн,-                                                 
головуючий суддя  – Бездоля Ю.С.
місце ухвалення рішення:  Господарський суд Одеської області

 ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 61 971,74 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані приписами статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України та мотивовані неповерненням об`єкта оренди після припинення дії договору оренди нежитлового приміщення від 21.09.2011 № 83/31 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.02.2024р. (суддя Бездоля Ю.С.) у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено обставин умисного ухилення відповідача від обов`язку повернути позивачу об`єкт оренди, що, в свою чергу, виключає можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення Господарського суду Одеської області від 07.082.2024 у даній справі скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що по-перше, ним було проаналізовано надходження всіх заяв за 23.07.2020, які були зареєстровані в канцелярії і дійшов висновку, що заява від 23.07.2020 №01-14/2720, яку надав Департамент, наявна в оригіналі, надана до матеріалів справи копія, є ідентичним варіантом, а варіант заяви від 23.07.2020, що надав відповідач, відсутня в зареєстрованих вхідних документах на відповідну дату. Для підтвердження вказаного факту, Департамент може надати, на вимогу суду, для ознайомлення оригінал вказаної заяви.
По-друге, апелянт вказує, що відповідачем не подано у встановлені строки відповідної заяви про продовження договору оренди разом із документами, передбаченими п. 113 Порядку №483, та звітом про оцінку майна, який підлягає рецензуванню відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», фактичні обставини у цій справі свідчать про те, що орендарем не було дотримано передбаченого законодавством порядку продовження  строку дії договору.
По-третє, скаржник звертає увагу на те, що для продовження оренди комунального майна орендар зобов`язаний надати орендодавцю в установлений строк відповідну заяву.
Зважаючи на те, що термін дії договору оренди від 21.09.2011 №83/81 закінчувався 11.08.2020, відповідач відповідно до вимог ст.. 18 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» мав подати заяву про продовження договору оренди не пізніше ніж у строк до 11.05.2020.
Разом з тим, відповідач повідомив апелянта про намір продовжити договір оренди лише 23.07.2020, тобто не у встановлені нормами чинного законодавства строки.
Тож апелянт вважає, що вина відповідача, щодо несвоєчасного повернення об`єкта оренди, а відповідно нарахування неустойки, доведена у повному обсязі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2024, повний текст складено та підписано 20.02.2024 у справі №916/4532/23.;  розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Південно-західного апеляційного господарського від представника ОСОБА_1   10.04.2024, останній просив долучити до матеріалів справи копію адвокатського запиту адвоката Білозор. О.О. від 14.03.2024, копії листів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 19.03.2024 за вих..№01-19/700, від 12.10.2020р. за вих..№01-13/4130, від 15.03.2021р. за вих..№01-13/1114; у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовити; рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2024 залишити без змін; судові витрати покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
Щодо подання доказів на стадії апеляційного перегляду, відповідачем зазначено, зазначені докази існували станом на час розгляду справи судом першої інстанції, створені самим позивачем, проте не подавались відповідачем до суду через те, що зі спливом часу свої екземпляри вказаних листів не збереглись у відповідача.
Крім цього, необхідність в отриманні цих доказів від Департаменту та подання їх до суду постала з метою спростування доводів апеляційної скарги щодо відсутності вини Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у несвоєчасному поверненні приміщення з оренди та наявності вини в цьому збоку відповідача.
Відповідач вказує, що вказані докази переконливо свідчать про прояв Департаментом непослідовної та недобросовісної поведінки щодо відповідача. Департамент фактично скористався результатом своїх недобросовісних дій та ініціював даний позов.
З огляду на вказане, відповідач вважає, що прийняття цих доказів судом апеляційної інстанції не призведе до порушення норм процесуального права, щодо встановлення обставин справи судом апеляційної інстанції та перевірки мотивів, якими керувався суд першої інстанції, ухвалюючи спірне рішення.
Відповідач вважає, що в цілому доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції, такі доводи не спростовують висновків Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Крім того, 10.04.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_1  разом з відзивом на апеляційну скаргу надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.           
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи № 916/4532/23 в судовому засіданні з викликом сторін відмовлено.                     24.04.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшли письмові пояснення по справі.
26.04.024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення по справі.
Щодо клопотання відповідача сформульованого у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу про долучення до матеріалів справи копію адвокатського запиту адвоката Білозор. О.О. від 14.03.2024, копії листів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 19.03.2024 за вих..№01-19/700, від 12.10.2020р. за вих..№01-13/4130, від 15.03.2021р. за вих..№01-13/1114, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 3 ст. 80 ГПК України встановлено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.
Частинами 4, 5 ст. 80 ГПК України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Згідно із ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 ГПК України.
Наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому, тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 08.09.2022 у справі № 910/5011/18, від 13.04.2021 у справі № 909/722/14 та від 01.07.2021 у справі № 46/603).
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідачем взагалі необґрунтовано неможливість подання відповідних доказів в суд першої інстанції.
Більш того, відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції жодного разу не заявлялось про існування у нього цих доказів, а також причини, з яких вони не можуть бути подані у строк.
За таких підстав, колегія суддів не приймає надані до відзиву нові докази копію адвокатського запиту адвоката Білозор. О.О. від 14.03.2024, копії листів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 19.03.2024 за вих..№01-19/700, від 12.10.2020р. за вих..№01-13/4130, від 15.03.2021р. за вих..№01-13/1114.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та перевірено під час апеляційного перегляду, 21.09.2011 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Бєцею Наталією Михайлівною (орендар, відповідач) був укладений договір №83/31 оренди нежитлового приміщення, за умовами п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 108,9 кв.м, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 5.
Відповідно до п.1.3 договору термін дії договору оренди: з 21.09.2011 по 21.08.2014.
За п.2.2 договору за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 1179,88 грн. та є базовою ставкою орендної плати за місяць; розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом; податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з п.2.4 договору орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
Відповідно до п.4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
За п. 4.10 договору у випадку припинення дії цього договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акта приймання-передачі приміщення.
Згідно з п.7.1 договору питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п.п. 7.5, 7.7, 7.8, 7.9 договору зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін; зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір; одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається; після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його продовження, у разі належного виконання умов договору та за відсутності у орендодавця наміру передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурентних засадах; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором; заяви, пропозиції повідомлення, претензії стосовно змін, розірвання, припинення або продовження дії договору оренди на новий термін, надсилаються сторонами цього договору рекомендованими або цінними підставами за адресами, зазначеними цьому договорі.
За п.7.11 договору дія договору оренди припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках передбачених чинним законодавством.
21.09.2011 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі приміщення, площею 108,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 5.
Додатковим договором №1 від 10.10.2014 до договору №83/31 сторонами були внесені зміни до договору, зокрема, продовжено термін дії договору до 10.09.2017 та до п.2.2 договору щодо орендної плати.
Додатковим договором №2 від 11.09.2017 до договору №83/31 сторонами були внесені зміни до договору, зокрема, продовжено термін дії договору до 11.08.2020 та до п.2.2 договору щодо орендної плати, відповідно до якого за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 11.09.2017, що становить 2043,79 грн. та є базовою ставкою орендної плати за місяць.
02.02.2022 між сторонами підписано акт прийому-передачі нежитлового підвального приміщення площею 108,90 кв.м за договором оренди №83/31 від 21.09.2011, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв нерухоме майно за погодженням обох сторін та на підставі відмовного листа орендаря від 29.12.2021 №01-14/5286.
В матеріалах справи наявна надана позивачем до відповіді на відзив заява від 23.07.2020 №01-14/2720 від ФОП Бєци Н.М. до директора ДКВ ОМР Спектора О.В., в якій вказано: «Прошу продовжити договір оренди номер 83/81 від 21 вересня 2011 р. на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 ».
В матеріалах справи наявний лист позивача до відповідача від 29.07.2020 №01-13/2773, в якому вказано: «Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розглянуто Ваше звернення (вхід.№01-14/2720 від 23.07.2020) стосовно продовження договору оренди №83/31 від 21.09.2011 на нежитлове підвальне приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного з ФОП Беца Н.М. на строк до 11.08.2020; 01.02.2020 набув чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна»; Порядок передачі в оренду державного та комунального майна був схвалений 03.06.2020, набув чинності 16.06.2020 після публікації на урядовому порталі; на теперішній час залишаються неврегульовані інші нормативно-правові документи, а електронна торгова система запрацює з 01.10.2020; після затвердження усіх нормативних документів з цього питання Департамент розпочне роботу щодо продовження договору оренди вищезазначеного приміщення».
В матеріалах справи наявний документ у вигляді таблиці, в якому відображено: порядкові номери, «№ отправлений, куда»; під порядковим номером 25 таблиці відображено номер - №01-13/2773 (співпадає з номером листа від 29.07.2020) та адреса відповідача - ФОП Бєца Н.М., АДРЕСА_2 .
Також в матеріалах справи наявна заява ФОП Бєци Н.М. від 29.12.2021 №01-14/5286, в якій вказано: «Прошу розірвати (припинити) договір оренди №83/81 від 21 вересня 2011 року, строк дії якого закінчився 11 серпня 2020».
В матеріалах справи наявна заява відповідача до позивача від 23.07.2020, яка надана відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив, в якій вказано: «Прошу продовжити зі мною договір оренди №83/81 від 21 вересня 2011 року, строк дії договору закінчується 11 серпня 2020 року; у випадку відмови готова повернути приміщення».
В матеріалах справи наявна заява відповідача до позивача від 23.07.2020, яка надана відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив, в якій вказано: «Прошу продовжити зі мною договір оренди №83/81 від 21 вересня 2011 року, строк дії договору закінчується 11 серпня 2020 року; у випадку відмови готова повернути приміщення». На вказаній заяві наявна відмітка про її реєстрацію 23.07.2020, вхідний номер не розбірливий.
У претензії від 17.04.2023 позивач із посиланням на норми законодавства повідомив відповідача, що з орендаря підлягає стягнення неустойка за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення з 12.08.2020 по 02.02.2022, що складає 61971,74 грн.; відповідач вимагав у місячний строк сплатити неустойку. В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про направлення поштового відправлення та довідка Укрпошти про повернення відправлення.
В матеріалах справи наявний розрахунок неустойки за період з 12.08.2020 по 02.02.2022, яка складає 61971,74 грн. Також в матеріалах справи наявна довідка, в якій зазначено, що за період з 12.08.2020 по 02.02.2022 за договором оренди №83/31 від 21.09.2011 сплачено 51491,68 грн.
Судом встановлено, що відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Відповідно до ч.1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) визначено, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Несплата відповідачем заявленої до стягнення неустойки у зв`язку з припиненням договору оренди стала підставою для звернення позивача з відповідним позовом про стягнення неустойки у вигляді подвійної орендної плати за визначений період.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язань відповідача з повернення об`єкта оренди після припинення дії договору, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено обставин умисного ухилення відповідача від обов`язку повернути позивачу об`єкт оренди, що, в свою чергу, виключає можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком Господарського суду Одеської області з огляду на наступне.          01.02.2020 введений в дію Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019, який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.
Частиною першою статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 передбачено, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його укладено.
Правові наслідки припинення договору оренди передбачені Цивільним кодексом України та Законом України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019.
Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, 11.08.2020 закінчився строк дії договору оренди нежитлового приміщення №83/31 від 21.09.2011, викладеного у новій редакції 11.09.2017.
Крім того, в матеріалах справи наявні наступні листи:
-лист ФОП Беци Н.М. до ДКВ ОМР від 23.07.2020 №01-14/2720 (наданий позивачем), в якому відповідач просив продовжити строк оренди за договором №83/31;

- лист ФОП Беци Н.М. до ДКВ ОМР від 23.07.2020 (номер не розбірливий) (наданий відповідачем), в якому відповідач просив продовжити строк дії договору №83/31, строк якого закінчується 11.08.2020 та повідомив про те, що у випадку відмови відповідач готовий повернути приміщення;
- лист ФОП Беци Н.М. до ДКВ ОМР від 29.12.2021 №01-14/5286 (наданий позивачем та відповідачем), в якому відповідач просив розірвати договір оренди №83/31, строк дії якого закінчився 11.08.2020;
- лист ДКВ ОМР до ФОП Беци Н.М. від 29.07.2020 №01-13/2773 (наданий позивачем), в якому позивач повідомив відповідача, зокрема, про те, що 01.02.2020 набув чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядок передачі в оренду державного та комунального майна був схвалений 03.06.2020, набув чинності 16.06.2020 після публікації на урядовому порталі та на теперішній час залишаються неврегульованими інші нормативно-правові документи, а електронна торгова система запрацює з 01.10.2020, а тому після затвердження усіх нормативних документів з цього питання Департамент розпочне роботу щодо продовження договору оренди вищезазначеного приміщення.          У пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 встановлено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.
Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.
Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 визнаний таким, що втратив чинність, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.
Отже, після 01.07.2020 укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна може бути продовжений між сторонами в порядку, встановленому Законом України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019.  
Порядок продовження договору оренди встановлений у статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.201, та у постанові Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна», якою затверджений Порядок передачі в оренду державного та комунального майна. 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 
У частині другій статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 передбачено, що без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:
укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;
укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;
укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;
укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством. 
Згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. 
Частиною четвертою статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 передбачено, що рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування.
Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря (частина п`ята статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019). 
Відповідно до частини дев`ятої статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень:
про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем;
про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону.           Як вже зазначалося вище, у листі від 23.07.2020 №01-14/2720 (наданий позивачем) відповідач просив продовжити строк договору оренди, окрім того у листі від 23.07.2020 (номер не розбірливий) (наданий відповідачем та судом оглянутий оригінал цього листа) окрім продовження строку дії договору, відповідач повідомив, що у випадку відмови у продовженні строку дії договору готовий повернути орендоване майно. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду, що відповідач в момент дії договору звернувся до позивача про продовження строку його дії або повернення майна, проте позивач у наданому листі від 29.07.2020 №01-13/2773 чітку відповідь на листи відповідача не надав, послався на неврегульованість нормативних документів та повідомив про те, що після затвердження усіх нормативних документів буде розпочата робота з продовження строку договору оренди.          В свою чергу, відповідач продовжував сплачувати орендну плату, яка приймалася позивачем. Лише листом від 29.12.2021 сам відповідач повідомив позивача про припинення господарської діяльності та просив розірвати  договір оренди №83/31 від 21.09.2011 (зі змінами).   
Відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачає особливий вид майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який не виконує обов`язку з повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18  (пункти 137-139).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. 
Добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі – "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium – принцип добросовісності. Зокрема, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).
За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України. У частині першій статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
Такого правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові від 24.04.2018 у справі  № 910/14032/17 та у постанові від 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51).
До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. 
Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17 та постанові від 06.07.2021 у справі № 906/562/20. 
Проаналізувавши наявні матеріали справи та дій обох сторін, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, колегія суддів вважає, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося не з вини відповідача, виходячи з матеріалів справи відповідачем вчинялись дії щодо пролонгації договору, відповідач ще до закінчення договору був готовий повернути майно, та лише на підставі листа відповідача від 29.12.2021, тільки 02.02.2022, позивач прийняв орендоване приміщення, що свідчить про відсутність умислу з боку відповідача, а бездіяльність позивача, зокрема, у вигляді не повідомлення орендаря за один місяць до закінчення строку дії договору оренди про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акту приймання-передачі та неналежне реагування на листи відповідача від 23.07.2020 у даному випадку свідчить про те, що при здійсненні належного урядування та контролю з боку позивача даний спір би не виник, оскільки виходячи з наявних матеріалів справи відповідач ще у липні 2020 року був готовий повернути орендоване приміщення. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обставин умисного ухилення відповідача від обов`язку повернути позивачу об`єкт оренди, що, в свою чергу, виключає можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.
Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, наведені скаржником підстави для скасування рішення місцевого господарського суду не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вказане судове рішення слід залишити без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.
            Керуючись статтями  129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2024р. у справі №916/4532/23 без змін.
Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.   
 
Повний текст постанови
складено „03” червня  2024  року

Головуючий суддя                                                                               С.І. Колоколов

Суддя                                            Г.І. Діброва

Суддя                                                                                            Я.Ф. Савицький