Справа № 129/3388/19
Провадження № 22-ц/801/1371/2024
Категорія: 60
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року	Справа № 129/3388/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтко Ю.Б., Матківської М.В.
з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 129/3388/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Долі Олени Анатоліївни на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Капуша І. С., -

встановив:
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Краснопілка Гайсинського району Вінницької області померла його мати ОСОБА_5 . Внаслідок її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельних часток (паїв), що розташовані на території Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, належних спадкодавці на підставі правовстановлюючих документів на дане майно.
Спадкоємцями померлої ОСОБА_5 є: син спадкодавиці ОСОБА_1 ; донька спадкодавиці ОСОБА_2 ; донька спадкодавиці ОСОБА_4 ; чоловік спадкодавці ОСОБА_3 . Інших спадкоємців по закону та заповіту немає.
Зазначив, що між ними, спадкоємцями, була усна домовленість, що ОСОБА_1 , у визначений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 зобов`язався написати заяву - відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 , що він і зробив 12 травня 2016 року (Зареєстровано в реєстрі секретарем Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області М.А. Дерманською за № 17).
В свою чергу за те, що він відмовився від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_2 , відповідача по даній справі, вона обіцяла сплатити йому грошову компенсацію, а батько ОСОБА_3 обіцяв і зобов`язувався у рівних частках розподілити, належне йому майно, між усіма дітьми: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , однак, свої зобов`язання по правочину, вчиненому в усній формі, сторони, окрім нього, ОСОБА_1 , не виконали і на сьогодні, у відповідності до ст. 1273 ЦК України, ОСОБА_1 вважається таким, що відмовився від прийняття спадщини, а відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч.5 ст.1273 ЦК України) і оскільки, може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, ОСОБА_1 на сьогодні фактично втратив своє право на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шляхом обману і зловживання його довірою, заволоділи його часткою у спадковому майні, використали його довірливе ставлення до рідні, отримали бажаний результат (ним, подану до органів нотаріату заяву - відмову від спадщини) не виконали і не виконують на сьогодні свої зобов`язання.
В жовтні 2016 року та в травні 2017 року ОСОБА_1 , переніс онкооперації і навіть ці обставини «не змусили» відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконати свої зобов`язання по усній домовленості. Кошти на лікування та операційні втручання змушений був просити у ПрАТ «Зернопродукт МХП», наперед за 2020-2021 p.p., орендну плату за користування його земельною ділянкою (паєм), розташованої на території Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області.
Жоден із відповідачів, ні батько ОСОБА_3 , ні сестра ОСОБА_2 не надали йому грошової допомоги (всупереч домовленості).
Позивач дізнався, що батько ОСОБА_3 , свої зобов`язання по усній домовленості не виконує і не бажає виконувати, оскільки в лютому 2016 року на усе, належне йому на праві власності майно склав заповіт на онука ОСОБА_6 , сина ОСОБА_2 .
Зазначив, що він, ОСОБА_1 , є інвалідом 3 групи, ветеран війни-учасник бойових дій, потребує постійного профогляду лікаря, оскільки переніс дві операції, шляхом обману, був використаний рідними ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , його довірливими відносинами, які засновані на родинному зв`язку .
З приводу даних шахрайських дій зі сторони рідних в жовтні він звернувся до Гайсинського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, заява зареєстрована в Журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення за № 4018.
Оскільки, відповідачі ОСОБА_2 га ОСОБА_3 , укладаючи із ОСОБА_1 , усну домовленість про розподіл спадкового майна, в рахунок його, відмови від прийняття спадщини свідомо передбачали, що реальне настання правових наслідків правочину, що обумовлені ним не настане, використали його довірливе ставлення до родини, навмисне ввели його в оману, чим позбавили його, спадкоємця 1 черги, законом передбаченого права на спадкове майно, що і стало підставою для звернення до суду з вимогами визнати заяву про відмову від спадщини недійсною та визначити додатковий строк для прийняття спадщини, з метою захисту його спадкового майнового права, оскільки він бажає прийняти спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Краснопілка, Гайсинського району, Вінницької області у зв`язку із чим він додатково просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача  ОСОБА_7 – адвокат Шикунова Аліна Олександрівна просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2023 року та ухвалите нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя.
Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Доля Олена Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржуване рішення суду прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Оскільки, висновок суду є невмотивований і помилковим, так як, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачі не виконали свої зобов`язання по правочину укладеному в усній формі, відповідачі використали довірливе ставлення позивача до рідних.
Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.
Представник позивача ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали просили суд її задовольнити.
У судове засідання інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися і не повідомили суд про поважність причин неявки.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 , після її смерті відкрилась спадщина.
16 червня 2016 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянською О.А. була заведена спадкова справа №187/2016 за заявою спадкоємців ОСОБА_2 – дочки ОСОБА_5 , ОСОБА_3 – чоловіка ОСОБА_5 , які прийняли спадщину і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.
В матеріалах спадкової справи №187/2016 міститься заява ОСОБА_1 про відмову від спадщини після смерті матері ОСОБА_5 . Заява від імені ОСОБА_1 підписана ОСОБА_1 . 
Як вбачається з заяви, секретарем Краснопільської сільської ради роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 1223, 1231, 1232, 1268-1275 ЦК України.
Під час судового провадження представником позивача, як на підставу заявлених вимог надані пояснення про те, що ОСОБА_1 помилився щодо правовідносин, які склалися між сторонами, оскільки позивач розраховував, що йому буде компенсовано його частку у спадщині за усною домовленістю із іншими спадкоємцями.
Твердження представника позивача, що позивач підписуючи заяву про відмову від спадщини та вчинив такий правочин під впливом помилки, обману є взаємовиключними доводами.
Якщо спадкоємець заяву про відмову від спадщини не підписував, то він буде вважатися таким, що прийняв спадщину.
Визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила правочин під впливом обману, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.
Зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання заяви про відмову від спадщини недійсною на підставі статті 229 ЦК України.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
З позовом позивач звернувся після смерті ОСОБА_5 , тобто набагато пізніше після подання заяви про відмову від спадщини і фактичні підстави звернення позивача до суду не є підставою для визнання відмови від спадщини недійсною.
Представником позивача у позові не зазначено обставин щодо складення заяви про відмову від спадщини під впливом помилки та на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, не надано суду належних і допустимих доказів того, що заява позивачем про відмову від прийняття спадщини була складена нею внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Представником позивача не зазначено обставин, щодо яких під час складання заяви про відмову від спадщини позивача було введено в оману та не надано належних та допустимих доказів того, що мав місце обман, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
Відповідно до ч.ч.1,3, 4 ст.12, ч.ч.1,2 ст.76 ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; установлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що при підписанні заяви, про відмову від спадщини, ОСОБА_1 зазначив, що йому роз`яснено про безумовність та беззастережність його заяви про відмову від прийняття спадщини, а також право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, та з урахуванням того, що наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, та дійшов правильного висновку про те, що позивач, як спадкоємець за законом, скористалися своїм правом відмови від спадщини. Отже, підписуючи заяви про відмову від спадщини з усіх підстав на користь ОСОБА_2 свідомо позбавили себе права на частку у спадщині.
При цьому, відмовляючись від спадщини, спадкоємець усвідомлював значення своїх дій, розумів обставини, що мають істотне значення та зміст норм статей 1270, 1272, 1273, 1220 ЦК України.
В оцінці дотримання судом першої інстанції норм процесуального права щодо аналізу зібраних у справі доказів апеляційний суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мав довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Долі Олени Анатоліївни залишити без задоволення.
Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська