ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" червня 2024 р.                                                                   Справа №921/612/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого – судді                                                  Кравчук Н.М.
суддів                                                                                 Плотніцький Б.Д.
                                                                                          Скрипчук О.С.
секретар судового засідання Михайлишин С.В.
розглянувши                    апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця Снятовського Сергія Ярославовича (вх. № ЗАГС 01-05/608/24 від 29.02.2024)
на рішення                              Господарського суду Тернопільської області від 30.01.2024 (суддя Андрусик Н.О.), повний текст складено 08.02.2024 
у справі                               № 921/612/23
за позовом:                              Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” (надалі ТзОВ “Суффле Агро Україна”), с.Крупець Шепетівського району Хмельницької області
до відповідача:                    Фізичної особи-підприємця Снятовського Сергія Ярославовича (надалі ФОП Снятовського С.Я.), м.Тернопіль
про                                        стягнення 5 524 219,06 грн
за участю учасників справи:
від позивача: Стельмах Ю.М. – представник 
від відповідача: не з`явився 

ВСТАНОВИВ:
ТзОВ «Суффле Агро Україна» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ФОП Снятовського С.Я. про стягнення 793  982,17 грн боргу, 854  278,99 грн інфляційних нарахувань, 2  265  187,55грн - 48% річних, 1  491  673,03грн пені, 119  097,32 грн штрафу.
Підставою позову є неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань, що виникли з договору поставки №1300028081 від 01.01.2021.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 30.01.2024 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ФОП Снятовського С.Я. на користь ТзОВ «Суффле Агро Україна» 854  278,99 грн інфляційних нарахувань, 1  132  593,78 грн - 48% річних, 745  836,52 грн пені, 59  548,66 грн штрафу та 82  863,29 грн в повернення сплаченого судового збору. Провадження у справі в частині вимог про стягнення 793  982,17 грн основного боргу - закрито.
Судове рішення мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини поставки товару відповідно до договору поставки від 01.01.2021. Матеріалами справи підтверджується факт поставки відповідачу та отримання останнім товару на підставі видаткових накладних. Станом на момент подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становила 793  982,17 грн, яка в процесі судового розгляду була повністю оплачена відповідачем, в зв`язку з чим провадження в цій частині позовних вимог закрито. Зважаючи на заборгованість з оплати отриманого товару, наявні підстави для нарахування інфляційних втрат, відсотків річних, пені та штрафу. Виконавши перевірку нарахованих позивачем складових заборгованості, суд встановив, що такі є арифметично-правильними та обґрунтованими. Водночас, враховуючи клопотання відповідача, суд, керуючись ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшив заявлені до стягнення відсотки річних, пеню та штраф на 50%, мотивуючи відсутністю належних та допустимих доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язання у спірних правовідносинах, а також неспівмірністю заявлених до стягнення штрафних санкції, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.
Не погодившись з вказаним рішенням, ФОП Снятовський С.Я. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, судове рішення винесено з неповним з`ясуванням усіх обставин справи, а відтак, просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог, в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у абз.2 п. 4.3 договору поставки №  1300038081 від 01.01.2021 вказано, що спірний товар поставляється на умовах товарного кредиту на підставі Специфікації. Тобто, дане положення договору свідчить про те, що умови договору містять елементи договору товарного кредиту. В свою чергу, товарний (комерційний) кредит є різновидом кредиту (позики). А відтак, на думку апелянта, існують підстави для застосування у правовідносинах між боржником та кредитором інших норм матеріального права, а саме ст. 694 та положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо звільнення від обов`язків сплати на користь кредитора неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання зобов`язань та відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України за період включно з 24.02.2022. 
Скаржник явку уповноваженого представника в судове засідання 11.06.2024 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав повністю. 
Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№  01-04/2409/24 від 08.04.2024). 
Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
01.01.2021 між ТОВ «Суффле Агро Україна» (продавець) та ФОП Снятовським С.Я. (покупець) укладено договір поставки №1300038081, відповідно до умов  якого продавець з метою забезпечення покупця посівним матеріалом, засобами захисту рослин, добривами для сільськогосподарського сезону 2021 року зобов`язався поставляти, а покупець приймати та оплачувати вартість сільськогосподарських товарів (далі - товар): насіння: ячменю, кукурудзи, ріпаку, соняшника, пшениці, сої, гороху, сорго, люцерни та жита; засоби захисту рослин; мінеральні добрива; добрива для позакореневого підживлення (а.с. 33-42 том І).
У пункті 1.2 договору сторонами визначено, що загальний об`єм поставки означатиме або плановий об`єм поставки, зазначений у специфікаціях до даного договору, або фактичний об`єм поставки відповідно до: видаткових документів, що повинен відповідати плановому об`єму поставки +/- 5 %. Загальна вартість поставки означатиме загальний об`єм поставки, помножений на ціну.
Також передбачено, що умови договору встановлюють загальні правила поставки товарів та поширюються на усі додаткові угоди, додатки, специфікації, що встановлюють додаткові умови продажу товарів, укладені у 2021 році, незалежно від того, чи містять вони посилання на даний договір, чи ні. При цьому, умови договору застосовуються в об`ємі, що не суперечить вказаним додатковим угодам, додаткам чи специфікаціям (п.1.3 договору).
У п.3.1 договору зазначено, що поставка здійснюється шляхом самовивозу покупцем товару власним автомобільним транспортом та за власний рахунок з одного чи кількох із наступних складів продавця: ТОВ «Суффле Агро Україна», 30000, Хмельницька область, м.Славута, вул. Я.Мудрого,7; ТОВ «Суффле Агро Україна» 11762, Житомирська обл., с. Ярунь, вул. Юрківська, буд. 14-Т; ПрАТ «Жашківський елеватор», 19200, Черкаська обл., м.Жашків, вул.Вокзальна,1; ПрАТ «Городоцький елеватор Суффле», 32002, Хмельницька обл., м.Городок, вул.Зелена, 1; ТОВ «Каролінський елеватор», 22850, Вінницька область, Немирівський район, с.Кароліна, вул.Привокзальна,7; інші склади за погодженням сторін. Адреси конкретних складів продавця вказуються у специфікаціях.
Покупець зобов`язаний перевірити кількість товару при відвантаженні, його вагу, відсутність пошкоджень і, у випадку виявлення, негайно повідомити про це продавця. Товар вважається переданим за кількістю та якістю (цілісність упаковки та інші видимі дефекти) за умови підписання товарно-транспортної (залізничної) накладної чи видаткової накладної покупцем. Претензії по кількості після прийому-передачі товарів та підписання накладних не можуть бути заявлені покупцем та не приймаються продавцем. У разі виявлення претензій по кількості чи якості складається акт згідно пункту 3.4 договору (п.3.2 договору).
Відповідно до п.3.5 договору під час поставки продавець зобов`язаний передати покупцю всю документацію на товар згідно з законодавством. Покупець повинен повідомити про відсутність усіх необхідних товаросупровідних документів завчасно, до прийняття поставки. Претензії про відсутність документів після поставки не беруться до уваги. При поставці продавцем надаються наступні документи: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна. Рахунок-фактура надається при передоплаті, якщо інше не зазначено в договорі. Свідоцтво на насіння/сертифікат якості надається на вимогу покупця.
У зв`язку з тим, що постачання за договором має характер централізовано-кільцевих перевезень, підписання видаткової накладної представником покупця можливе без довіреності на отримання матеріальних цінностей шляхом скріплення свого підпису на документах печаткою покупця, відміченою в даному договорі в пункті "Реквізити та підписи сторін" (п. 3.6 договору).
За умовами п.3.7 договору покупець несе відповідальність за належне підписання та передачу продавцю оригіналів товаросупроводжувальних документів на товар. Одностороння відмова від підписання документів (в т.ч. їх неналежне оформлення, умисне чи з необережності) при фактичному отриманні товару не допускається, в такому випадку продавець матиме право використовувати будь-які інші докази поставки, в т.ч. податкові накладні (використання податкового кредиту, за якими покупцем вважатиметься підтвердженням поставки), товарно-транспортні накладні, акти звірок, скан-копії, факсокопії документів, що направлялися сторонами до обміну оригіналами, покази свідків тощо.
Умови оплати товару сторони погодили у розділі 4. Так, зокрема, у п. 4.1 договору вказано, що номенклатура товару, його кількість та ціна зазначаються у специфікаціях до даного договору. При оплаті товару покупець обов`язково повинен вказати номер та дату рахунку чи видаткової накладної, в іншому разі продавець залишає за собою право зарахувати кошти на закриття будь-якої існуючої заборгованості покупця.
Згідно з п. 4.3 договору, якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2021 року. Якщо в додатках до договору буде вказана дата із зазначенням лише дати та місяця, вважатиметься, що мова йде про 2021 рік.
Відповідно до п. 4.4 договору у разі поставки товару продавцем без отримання погодженої попередньої оплати від покупця, кінцевою датою розрахунків (в т.ч. для цілей обчислення штрафних санкцій) сторони домовилися рахувати день підписання видаткової накладної.
За умовами пункту 6.1 договору сторона звільняється від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов`язань за даним договором, якщо це невиконання виявилося наслідком дії обставин непереборної сили, вплив яких не залежить від волі сторін. До таких обставин відносяться: війни і воєнні дії будь-якого характеру; блокади, ембарго та інші міжнародні санкції; акти та дії державних органів, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов`язань; пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха, закриття шляхів сполучення, страйки, епідемії і т.п.
Підтвердженням обставин та тривалості форс-мажору повинні бути виключно довідки Торгово-промислової палати. Терміни виконання стороною зобов`язань за цим договором зміщується відповідно до часу дії, зазначених у п. 6.1 обставин та/чи їх наслідки (п.6.4 договору).
В разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 ст.232 Господарського кодексу України, а також проценти на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України в розмірі 48% річних від простроченої суми (п.7.1 договору).
За умовами п.7.2 договору покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15% від суми прострочення за кожен один повний місяць прострочення.
Сторони погодили, що документи, передані шляхом факсимільного або електронного зв`язку однією із сторін іншій стороні, мають юридичну силу нарівні з оригіналами до моменту надання оригіналів документів. Сторони зобов`язуються здійснити обмін оригіналами документів протягом 10 робочих днів з моменту оформлення таких документів, якщо більш стислі строки не передбачені законодавством (п. 9.5 договору).
Договір діяв з моменту підписання 01.01.2021 до 31.12.2021, а в частині невиконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.9.6 договору).
ТзОВ «Суффле Агро Україна» на виконання взятих на себе договірних зобов`язань в період з 29.01.2021 по 01.09.2021 передано ФОП Снятовському С.Я. товар на загальну суму 6  608  471,41 грн, що підтверджується видатковими накладними:
№5190052289 від 29.01.2021 на суму 603 011,78 грн;
№5190052290 від 29.01.2021 на суму 184 884,73 грн;
№5190054245 від 02.03.2021 на суму 1 351 930,01 грн;
№5190054246 від 02.03.2021 на суму 272 376,00 грн;
№5190054247 від 02.03.2021 на суму 202 482,07 грн;
№5190054266 від 02.03.2021 на суму 112 490,04 грн;
№5190054248 від 09.03.2021 на суму 705 550,04 грн;
№5190055537 від 09.04.2021 на суму 4108,68 грн;
№5190055538 від 09.04.2021 на суму 690 111,80 грн;
№5190055539 від 09.04.2021 на суму 4 268,81 грн;
№5190055540 від 09.04.2021 на суму 374 376,70 грн;
№5190055695 від 09.04.2021 на суму 4 456,90 грн;
№5190057016 від 26.04.2021 на суму 287 842,08 грн;
№5190059283 від 25.05.2021 на суму 19 662,41 грн;
№5190059284 від 25.05.2021 на суму 207 268,93 грн;
№5190059939 від 27.05.2021 на суму 90 099,02 грн;
№5190059940 від 27.05.2021 на суму 17 017,01 грн;
№5190060473 від 01.06.2021 на суму 111 600,00 грн;
№5190060474 від 01.06.2021 на суму 223 200,00 грн;
№5190060271 від 08.06.2021 на суму 147 526,39 грн;
№5190060352 від 10.06.2021 на суму 77 604,17 грн;
№5190060756 від 23.06.2021 на суму 4 368,06 грн;
№5190060757 від 23.06.2021 на суму 109 146,04 грн;
№5190060829 від 24.06.2021 на суму 4 399,85 грн;
№5190060830 від 24.06.2021 на суму 18 438,52 грн;
№5190060831 від 24.06.2021 на суму 18 546,22 грн;
№5190061250 від 07.07.2021 на суму 9 074,56 грн;
№5190061298 від 09.07.2021 на суму 19 677,74 грн;
№5190061403 від 15.07.2021 на суму 105 840,08 грн;
№5190061706 від 02.08.2021 на суму 9 094,62 грн;
№5190061836 від 02.08.2021 на суму 81 901,85 грн;
№5190062309 від 26.08.2021 на суму 10 235,96 грн;
№5190062310 від 26.08.2021 на суму 71 847,04 грн;
№5190062311 від 26.08.2021 на суму 53 240,88 грн;
№5190063036 від 01.09.2021 на суму 400 792,42 грн.
Видаткові накладні підписано обома сторонами та скріплені печатками товариства і підприємця (а.с. 43-78 том І).
Факт отримання товару на підставі зазначених вище видаткових накладних на загальну суму 6  608  471,41 грн не заперечується і самим відповідачем. 
Однак, як стверджує позивач, відповідач свої зобов`язання щодо повної та вчасної оплати виконав неналежним чином, за отриманий товар розрахувався частково на суму 4  956  449,10 грн, що підтверджується банківською випискою (а.с.85-86 том І):
08.02.2022 перераховано 1 500 000,00 грн;
14.02.2022 - 756 449,10 грн;
21.02.2022 - 200 000,00 грн;
21.02.2022 - 500 000,00 грн;
22.02.2022 - 800 000,00 грн;
13.01.2023 - 500 000,00 грн;
24.02.2023 - 250 000,00 грн;
03.03.2023 - 350 000,00 грн;
07.04.2023 - 100 000,00 грн.
А також відповідач здійснив зустрічну поставку товару позивачу на суму 142  397,85 грн згідно видаткової накладної №5190068741 від 06.07.2022 (договір №1000078131 від 06.07.2022) та на суму 715  642,29 грн згідно видаткової накладної №5210045730 від 11.08.2022 (договір №1000079033 від 10.08.2022), зарахування яких в рахунок оплати за товар, переданий відповідачу, здійснено на підставі заяви від 22.08.2023 про зарахування зустрічних однорідних вимог та актів зарахування зустрічних однорідних вимог №1000000307 від 06.07.2022, №000001657 від 01.09.2022 (а.с. 79-84 том І).
Даний факт також не заперечується сторонами у справі.
Відтак, сума неоплаченого товару залишилася в розмірі 793  982,17 грн.
Нездійснення оплати товару протягом тривалого часу стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду про примусове стягнення основного боргу в розмірі 793  982,17 грн, 854  278,99 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з листопада 2021 року по липень 2023 року, 48% річних в розмірі 2  265  187,55 грн за період з 01.11.2021 по 25.08.2023, пені в розмірі 1  491  673,03 грн за період з 01.11.2021 по 25.08.2023 та 119  097,32 грн штрафу.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається ( ст.ст. 525, 526 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Встановлюючи певні умови виконання зобов`язань в договорі, сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.
Водночас, недотримання вищезазначених умов виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків по договору, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору, що є недопустимим.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч.1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У ч. 1 ст. 655 ЦК України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
В силу положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем як покупцем умов договору поставки в частині проведення оплати отриманого ним у власність товару.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в суді першої інстанції після пред`явлення позову до господарського суду та відкриття провадження у справі, а саме 29.01.2024 на підставі платіжної інструкції №709 перераховано на банківський рахунок позивача грошові кошти в розмірі 793  982,17 грн як оплату за отриманий згідно договору товар (а.с. 9-10 том ІІ). У зв`язку з цим, позивачем подано заяву про відмову від позовних вимог в частині заявленої суми основного боргу 793  982,17 грн, яка прийнята судом (а.с. 1-8 том ІІ).
Відповідно до положень ст.46 ГПК України позивач вправі, зокрема: зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання; відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Судом досліджено, що відмова від позову в даному випадку не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а також заяву про відмову від позову подано представником позивача адвокатом Стельмахом Ю.М., який діє на підставі довіреності без номера від 31.07.2023, відповідно до змісту якої адвокат наділений повноваженнями як представник позивача на повну або часткову відмову від позову, тобто в межах, наданих законом повноважень (а.с. 12 том І).
Приписами п.4 ч.1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.
З огляду на наведене, суд першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення 793  982,17 грн основного боргу правомірно закрив провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову.
Ураховуючи предмет і підстави позову у цій справі, визначальним і ключовим для правильного вирішення спору за даних спірних правовідносин є питання визначення підстави для нарахування та стягнення 854  278,99 грн інфляційних втрат, 48% річних в розмірі 2  265  187,55 грн, пені в розмірі 1  491  673,03 грн та 119  097,32 грн штрафу з огляду на умови договору та ст. 625 ЦК України.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як зазначалося вище, п. 4.3 договору сторони передбачили, що якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2021 року. Якщо в додатках до договору буде вказана дата із зазначенням лише дати та місяця, вважатиметься, що мова йде про 2021 рік.
Матеріали справи не містять доказів, що сторони погоджували інші умови оплати товару ніж ті, які передбачені п. 4.3 договором поставки №  1300038081 від 01.01.2021. Будь-яких додатків до договору поставки про зміну умов оплати товару суду не представлено, такі в матеріалах справи відсутні.
А відтак, суд приходить до висновку, що кінцевим терміном оплати за отриманий товар в період з 29.01.2021 по 01.09.2021 є 31 жовтня 2021 року. 
Водночас, з матеріалів справи слідує, що відповідач платежі за отриманий товар почав здійснювати лише з 08.02.2022 (а.с. 79-84, 85-86 том І). Тобто, з порушенням строку оплати, визначеного умовами договору поставки.
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами ст. 610 ЦК України та ст. 216 ГК України.
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).
Оскільки обов`язок відповідача оплатити товар виник з моменту поставки товару і закінчився 31.10.2021, то передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару підлягає застосуванню, починаючи з 01.11.2021.
Сторони у п.7.1, п.7.2 договору передбачили господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу. Зокрема, у разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п.6 ст. 232 Господарського кодексу України, а також покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15% від суми прострочення за кожен один повний місяць прострочення.
Із поданого розрахунку вбачається, що позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 1  491  673,03 грн, нарахованої  за період з 01.11.2021 по 25.08.2023, а також 119  097,32 грн штрафу, сума якого розрахована у розмірі 15% від суми основного боргу 793  982,17 грн (а.с. 4, 22-29 том І).
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виходячи із системного аналізу положень ст.549 ЦК України, такі господарські санкції як штраф та пеня не є тотожними, а навпаки, хоча і є різновидами неустойки, проте є різними правовими категоріями. Штраф застосовується одноразово у випадку прострочення боржником виконання зобов`язання понад встановлений сторонами зобов`язання термін та може встановлюватися за будь-яке порушення, тоді як пеня має триваючий характер, тобто, нараховується за певний проміжок часу, є видом відповідальності за невиконання, за загальним правилом, виключно грошового зобов`язання.
Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф - не залежить.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст. 231 ГК України.
У разі порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що, як зазначалося вище, узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить також і ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).
Положеннями ч.2 ст.258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Водночас, приписами ч.1 ст. 259 ЦК України унормовано, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Враховуючи вищенаведені норми закону, а також положення п.7.1, п.7.2 договору щодо строку нарахування неустойки, суд вважає, що в даному випадку сторонами шляхом підписання договору було погоджено інший період нарахування пені, аніж визначений у п.6 ст.232 ГК України, а тому доводи відповідача про пропуск строку позовної давності судом визнаються безпідставними.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст.3 зазначеного Закону.
Перевіривши поданий розрахунок пені на суму 1  491  673,03 грн, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем здійснено розрахунок по кожній накладній окремо на відповідні суми простроченого боргу з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат та зарахування зустрічних однорідних вимог.
З огляду на прострочення строків оплати товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем правомірно нараховано пеню в заявлений період з 01.11.2021 (момент виникнення прострочення) по 25.08.2023 (дата позовної заяви), розрахунок здійснений у відповідності до вимог, наведених вище норм матеріального права та умов п.1.1, 1.1.1, 7.1, 7.2 договору поставки, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення..
Враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати, то відповідно наявні правові підстави для застосування відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що передбачено п.7.2 договору та стягнення з відповідача штрафу в розмірі 119  097,32 грн, сума якого правомірно розрахована у розмірі 15% від суми основного боргу 793  982,17 грн.
Приписами ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 ЦК України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Як вбачається з наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат в розмірі 854  278,99 грн, такі нарахування здійснено за період з листопада 2021 року по липень 2023 року включно. 
Відповідно до п.7.1 договору у разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю проценти на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 48% річних від простроченої суми.
Тобто, сторонами в договорі узгоджено та визначено інший розмір процентів, ніж той, що визначено у ч.2 ст.625 ЦК України, а саме: 48% річних, що не суперечить вказаній статті закону, а також принципу свободі укладення договору (ст.627 ЦК України).
Позивачем заявлено до стягнення 48% річних, які нараховано з 01.11.2021 по 25.08.2023 в розмірі 2  265  187,55 грн.
З огляду на встановлення факту порушення відповідачем грошового зобов`язання, колегія суддів, перевіривши розрахунок нарахованих до стягнення інфляційних втрат та 48 % річних, дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з відповідача 48% річних в сумі 2  265  187,55 грн та 854  278,99 грн інфляційних втрат за визначений позивачем періоди. 
Відповідач не спростував наданих позивачем розрахунків пені, штрафу, 48 % річних та інфляційних втрат, не надавав суду першої інстанції власного контррозрахунку.
Натомість відповідач скористався своїм правом та заявив про зменшення розміру нарахованих позивачем до стягнення штрафних санкцій, посилаючись при цьому, серед іншого й на те, що штрафні санкції, на думку підприємця, є надмірно великими порівняно зі збитками кредитора (а.с. 161-163 том І).
Приписами ст. 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.
Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що, реалізуючи свої повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та 233 ГК України, щодо зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст.3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання; ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін; дії/бездіяльність кредитора, тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20 та в інших постановах).
Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Вказаний правовий висновок Конституційного Суду України знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 16.03.2021 у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.
Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.
Слід також зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Проаналізувавши матеріали справи, суд констатує, що сума всіх здійснених позивачем нарахувань за прострочення оплати товару складає 4  730 236,89 грн, тоді як сума боргу склала 793 982,17 грн, що є в шість разів менше, аніж заявлені санкції, що свідчить про недотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора та непропорційність розміру відповідальності наслідкам правопорушення.
Заперечення позивача проти зменшення санкцій визнаються судом неспроможними й з огляду на відсутність будь-яких доказів понесення позивачем майнових втрат внаслідок прострочення боржника, а також те, що:
- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі;
- застосування до відповідача штрафних санкцій у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, не може відповідати критеріям розумності та справедливості, позаяк цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права, а наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку чи відсотки річних у розмірі 48% спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка та відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором;
- допущення значного періоду прострочки (663 календарні дні), на думку суду, свідчить про наявність заінтересованості товариства у порушенні зобов`язання боржником; про свідоме зволікання позивача у вжитті ефективних заходів по стягненню боргу з підприємця в примусовому порядку, адже узгоджені сторонами умови договору передбачали значний розмір відсотків річних  48%, штраф, пеню, а також те, що період їх нарахувань не обмежувався жодними часовими рамками, що надає підстави дійти висновку, що такі дії (бездіяльність) були направлені на накопичення розміру санкцій;
- за суттю укладеного між сторонами договору та правовідносин, що виникли ризики, обумовлені невиконанням погоджених зобов`язань несуть обидві сторони. Попри те у даній ситуації одна із сторін не може ставитись у більш вигідне фінансове становище за рахунок стягнення надмірно великих сум процентів (неустойки, штрафу, процентів річних);
- судом враховується факт повного виконання відповідачем (хоч і після пред`явлення позову до суду) даних договірних зобов`язань в частині проведення оплати вартості придбаного товару;
- відповідне зменшення штрафних санкцій є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання нарахованих штрафних санкцій як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.
Аналогічних висновків щодо зменшення штрафних санкцій дійшли суди у постановах Верховного Суду від 19.11.2020 у справі №910/13801/19, від 07.12.2021 у справі №902/129/21 та від 22.12.2021 у справі №918/208/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Враховуючи викладені обставини та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, зважаючи на інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, враховуючи повне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання шляхом погашення боргу, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, суд, в аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, місцевий господарський суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, дійшов висновку про можливість у цьому випадку зменшити розмір штрафних санкцій на 50%, а саме в частині нарахованих 48% річних, пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача відповідно у розмірі 1  132  593,78 грн - річних, 745 836,52 грн пені, 59 548,66 грн штрафу.
За таких обставин апеляційний господарський суд визнає правильним висновок господарського суду першої інстанції про те, що в даному випадку наявні правові підстави для зменшення річних, пені та штрафу на 50 %, при цьому, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, суд не позбавив кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення штрафних санкцій у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.
Щодо покликання скаржника на те, що положення спірного договору містять елементи договору товарного кредиту, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Товарний (комерційний) кредит є різновидом кредиту (позики). На думку апелянта, існують підстави для застосування у правовідносинах між боржником та кредитором ст. 694 та положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо звільнення від обов`язків сплати на користь кредитора неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання зобов`язань та відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України за період включно з 24.02.2022.
Частиною 1 ст. 694 ЦК України визначено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Поняття «товарний кредит» міститься в Податковому кодексі України, який на відміну від ЦК України розмежовує поняття «торгівля в розстрочку» і «товарний кредит».
Відповідно до пп. 14.1.245 п. 245 ПК України товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.
Торгівля у розстрочку - господарська операція, яка передбачає продаж резидентом або нерезидентом товарів фізичним чи юридичним особам на умовах розстрочення кінцевого розрахунку, на визначений строк та під процент пп. 14.1.245 п. 245 ПК України).
А тому твердження скаржника, що спірний правочин укладено на умовах товарного (комерційного) кредиту, який в свою чергу є різновидом кредиту (позики) є помилковим. Розстрочення платежу за товар не змінює суть спірних правовідносин та не призводить до поширення на них норм законодавства щодо позики. Відповідно положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо звільнення позичальника від обов`язків сплати на користь кредитора неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання зобов`язань та відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, в даному випадку не підлягають до застосування.
Так, як вбачається зі змісту умов договору поставки №  1300038081 від 01.01.2021 у п. 4.1 договору вказано, що номенклатура товару, його кількість та ціна зазначаються у специфікаціях до даного договору. При оплаті товару покупець обов`язково повинен вказати номер та дату рахунку чи видаткової накладної, в іншому разі продавець залишає за собою право зарахувати кошти на закриття будь-якої існуючої заборгованості покупця.
Згідно з п. 4.3 договору, якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2021 року. Якщо в додатках до договору буде вказана дата із зазначенням лише дати та місяця, вважатиметься, що мова йде про 2021 рік.
У абз.2 п. 4.3 договору поставки зазначено, що у зв`язку із відсутністю у бланках специфікації на поставку товару (що формується продавцем виключно в системі SAP) зазначення року біля дати оплати товарів, що поставляється на умовах товарного кредиту на підставі специфікацій, застосовується відповідна дата 2021 року.
Слід зазначити, що матеріали справи не містять специфікацій, сторони у своїх заявах по суті не посилаються на специфікації. Натомість умовами договору визначена можливість передачі товару за видатковими накладними, які були дослідженні та оцінені судом.
Відповідно до п. 4.4 договору у разі поставки товару продавцем без отримання погодженої попередньої оплати від покупця, кінцевою датою розрахунків (в т.ч. для цілей обчислення штрафних санкцій) сторони домовилися рахувати день підписання видаткової накладної.
За приписами ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як зазначалося вище, матеріали справи не містять доказів, що сторони погоджували інші умови оплати товару, ніж ті, які передбачені п. 4.3 договором поставки. Будь-яких додатків до договору поставки про зміну умов оплати товару суду не представлено, такі в матеріалах справи відсутні. А відтак, суд дійшов висновку, що кінцевим терміном оплати за отриманий товар в період з 29.01.2021 по 01.09.2021 є 31 жовтня 2021 року.
Тобто, сторонами договору погоджено порядок та спосіб оплати за товар. Вказані умови є зрозумілими для можливості виконання його умов сторонами. Між сторонами відсутній спір щодо змісту правочину, невизначеності чи незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів тексту всього договору/його частини.
Відтак, довільне тлумачення апелянтом умов правочину не може бути підставою для звільнення його від відповідальності за порушення умов договору поставки №  1300038081 від 01.01.2021.
З огляду на те, що факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого товару є доведеним, а визначені позивачем і заявлені до стягнення суми є обґрунтованими, оскільки аргументів на спростування цього факту скаржник не навів, суд дійшов висновку, що відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для нарахування та стягнення інфляційних втрат, процентів річних, пені та штрафу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).
Таким чином, суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Водночас, частини 1,3,4 ст. 13 ГПК України регламентують, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зважаючи на викладене, за результатами дослідження та оцінки за правилами статті 86 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, з урахуванням ст.ст. 2,  13,  14, 76-79 ГПК України, судом апеляційної інстанції встановлено, що позовні вимоги є обґрунтованими, належними та допустимими доказами підтверджені, в свою чергу відповідачем не спростовані, а відтак судом першої інстанції правомірно задоволені з врахуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Статтею 129 ГПК передбачено, що у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.
          Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Снятовського Сергія Ярославовича залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.01.2024 у справі №  921/612/23 залишити без змін.
3.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст.287-288 ГПК України.
5.          Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.
Повний текст постанови складено 18.06.2024

Головуючий суддя                                                            Н.М.Кравчук 
судді                                                                                           Б.Д.Плотніцький 
                                                                                                    О.С.Скрипчук