КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Косенко  А.В.
Єдиний унікальний номер справи № 370/518/23
Апеляційне провадження № 22- ц/824/6719/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
30 травня  2024 року                                                                                     м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді       - Мережко М.В.,
суддів                           - Поліщук Н.В., Соколової В.В,,
           секретар                       -  Олешко Л.Ю. 
Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області  від 06 листопада  2013 року  у  справі за позовом   ОСОБА_1   до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва  Лановенко Людмили Олегівни, третя особа (стягувач) ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування  постанови приватного  виконавця.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -
 
В с т а н о в и в :
У  березні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним  позовом.
У позові зазначив ,що  рішенням Макарівського районного  суду  Київської області  від 11 січня 2021 року   задоволено позов ОСОБА_2 .  Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   майнову шкоду ,заподіяну  внаслідок ДТП  в  сумі 55 156,75 грн . На виконання  цього рішення  видано виконавчий  лист.
 Постановою  від 02 березня 2021 року приватного виконавця  виконавчого округу м. Києва   відкрито виконавче провадження  № НОМЕР_1.
ОСОБА_3 зазначає, що у виконавчому листі зазначена невірна адреса  місця його  проживання,  т. я він проживає за адресою: АДРЕСА_1 а  відтак  в порушення вимог ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження»   провадження відкрито  помилково.
 У позові просив - визнати протиправною та скасувати  постанову приватного виконавця виконавчого округу  м. Києва Лановенко  Л.О.  про відкриття  виконавчого провадження  № НОМЕР_1  від 02 березня 2021 року з виконання  виконавчого листа Макарівського районного  суду  Київської області  від 11 січня 2021 року  про  стягнення  з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   майнової шкоди ,заподіяної  внаслідок ДТП  в  сумі 55 156,75 грн
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 06 листопада 2023 року позовну заяву залишено без розгляду з  підстав п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України    (належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився   в судове засідання  або не повідомив  про причини неявки, крім випадку, якщо від нього  надійшла заява про розгляд  справи за його відсутності  і його нез`явлення  не перешкоджає розгляду справи).  
Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій  просить скасувати ухвалу, посилаючись на порушення норм процесуального права, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У скарзі зазначив, що  позов був поданий ним відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України, тобто це фактично скарга  на постанову приватного виконавця, а відтак висновки  суду про залишення позову без розгляду  є хибними, з огляду на положення с. 447 та 450  ЦПК України.   
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони  були своєчасно  повідомлені про день та час розгляду справи  на  30 травня  2024 року    за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від сторін   не надходило.    В судове засідання  апеляційного суду  не з`явилися. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  підлягає задоволенню  з таких підстав.
Відповідно до  ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
   Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" ( ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».)
Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права чи свободи.
Суд першої інстанції  залишаючи  позов (скаргу) ОСОБА_1 без розгляду, застосував  положення ст. 223 та 257  ЦПК України, при цьому не врахував  ,що  питання   розгляду  скарг, які подані  сторонами виконавчого провадження віднесено до  розділу У11 «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, тобто  застосував до спірних правовідносин вимоги статей  ЦПК України, які не регулюють спірні правовідносини.
 Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447  ЦПК України,  сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою , якщо вважають ,що рішенням , дією чи бездіяльністю  державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної  виконавчої  служби або приватного виконавця  під час виконання судового рішення , ухваленого відповідно  до цього Кодексу , порушено їхні права чи свободи .
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, у порушення вказаних вимог процесуального законодавства, не звернув уваги на те, що вимоги  ст.ст. 223  , 257 ЦПК України  Розділу 111 « Позовне провадження» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на  вирішення  всіх питань до винесення судом рішення.
В даному випадку  судом вже прийнято рішення , яке підлягає  виконанню. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.
Так відповідно до ст. 450  ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. 
Суд першої інстанції вказаних положень процесуального законодавства не врахував, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження  розгляду справи. 
Крім того,  слід зауважити, що виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Такі висновки відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленій у постанові від 27 січня 2021 року у цивільній справі № 569/13154/20.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
 Керуючись  ст. ст. 367, 369, 371, 374, 379, 381, 382-384  ЦПК  України, суд,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.
Ухвалу Макарівського районного  суду Київської області від 06 листопада 2013 року скасувати, справу  направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.  
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова