ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2024 року           справа №200/7003/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року (повне судове рішення складено 14 лютого 2024 року) у справі № 200/7003/23 (суддя в І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
 
                                                           УСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року представник позивача Мендрик Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив: 
1) визнати протиправним та скасувати рішення від 05 грудня 2023 №932510167953; 
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київської області  здійснити перерахунок пенсії із врахуванням довідки Макіїввугілля від 07.09.2016 №102/1.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 30 листопада 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії. Однак, рішенням № 932510167953 від 05 грудня 2023 року позивачу відмовлено у перерахунку пенсії у зв`язку з тим, що  довідка видана на непідконтрольній українській владі території (м. Макіївка).
Позивач вважав таке рішення протиправним, оскільки неможливість проведення перевірки таких документів (довідок) та первинних документів, на підставі яких вони видані, не може бути підставою для порушення його пенсійних прав, тому через свого представника звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позов. 
Зазначає, що позивач набув трудовий стаж у період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснювали господарську діяльність, перебували під контролем української влади, і такі підприємства були утворені відповідно до законодавства України.
Всі первинні документи, які сформовані до проведення антитерористичної операції, не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особи права на отримання пенсії, що обчислена із заробітку, який вона отримувала на законних підставах, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де набутий відповідний стаж роботи. 
Наголошує, що неможливість проведення перевірки таких документів (довідок) та первинних документів, на підставі яких вони видані, не може бути підставою для порушення пенсійних прав осіб.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 31.10.2019 у справі № 711/10426/16-а, документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, оскільки вказана обставина не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення, що відповідає правозастосовній практиці в частині застосування так званих "намібійських винятків" Міжнародного суду ООН. 
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував постанову ВС від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18.
У цій постанові є правовий висновок, що копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).
Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_3 підтверджують лише його страховий стаж за період з 1999 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати. Сам відповідач при розрахунку зарплати позивача у пенсійній справі не приймає відомості з довідки ОК-5 до липня 2000 року, бо це не є доказом отримання заробітної плати.
Апелянт зазначає, що позивачем було отримано довідку про свою зарплату у листопаді 2023 року через знайомих, з ким він працював. Дану довідку видали такою ж самою, що видавали у 2016 році на його заяву №102/1 від 07.09.2016, яку він віддав окупаційним органам Пенсійного у 2016 році. Тому саме ця довідка складена українською мовою, бо на окупованій території ще у 2016 році оформлювались документи українською мовою. На цій довідці штампи стоять, які використовуються на окупованій території станом на 2023 рік, та у самій довідці вказано саме номер його заяви і дату, яку він писав у 2016 році, а ніяким чином не дата видачі самої довідки.
Крім того, звертає увагу, що єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01.07.2000 є підтвердження саме нарахування такої заробітної плати первинними документами, а не підтвердження сплати страхових внесків.

Заявою від 15 березня 2024 року представник позивача просив долучити до апеляційної скарги документи, які підтверджують факт роботи позивача за списком № 2 та отримання зарплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином України, про що свідчить копія паспорту, перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1058-IV).
30 листопада 2023 року позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії.
Заява позивача опрацьована Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві за екстериторіальним принципом.
05 грудня 2023 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 932510167953 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії у зв`язку з тим, що довідка про заробітну плату від 07.09.2016 № 102/1 надана організацією, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначена довідка є недійсною і не створює правових наслідків, тому не підлягає реєстрації та виконанню і не може бути врахована при перерахунку пенсії.
Позивач оскаржує вищевказане рішення відповідача, як таке, що прийнято з порушенням норм чинного законодавства та порушує його конституційні права.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.
Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом № 1058-IV.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі – Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. 
Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону № 1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
У відповідності до п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (Постанова Пенсійного фонду № 22-1 від 25.11.2005), за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
У разі якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, особою подається довідка про заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року (додаток 5).
До заяви про перерахунок пенсії позивачем додано довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 07.09.2016 №102/1, за період з червня 1994 року до червня 2000 року. 
У відповідності до записів у трудовій книжці позивача, ОСОБА_2 з червня 1994 року до червня 2000 року працював у підприємстві управління матеріально-технічного постачання Макіївського виробничого об`єднання «Макіїввугілля».
Стосовно видання довідки організацією, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території, слід зазначити наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.
Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 4 Закону № 1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
На підставі ч. 1 ст. 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Згідно з ст. 18 Закону № 1207-VII, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.
Положеннями ч. ч. 1 - 3 ст. 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, необхідно зазначити, що стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані “намібійські винятки”: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року “Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії” зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але “у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів”.
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі “Лоізіду проти Туречиини” (Loizіdоu v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах “Кіпр проти Туреччини” (Cyprus v.   , 10.05.2001) та “Мозер проти Республіки Молдови та Росії” (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що “Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать” (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі “Мозер проти Республіки Молдови та Росії” наголосив, що “першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]” (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Отже, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 0440/6809/18.
Разом з цим, документи, видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, можуть братись до уваги судом як виняток та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2023 року у справі № 200/6694/21-а.
Так, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) позивачу нарахована заробітна плата за січень 1999 року – 168,32 грн, за лютий 1999 року – 113,25 грн, за березень 1999 року – 192,86 грн, за квітень 1999 року – 341,22 грн, за травень 1999 року – 187,47 грн, за червень 1999 року – 222,66 грн, за липень 1999 року – 206,47 грн, за серпень 1999 року – 225,47 грн, за вересень 1999 року – 409,00 грн, за жовтень 1999 року – 11,89 грн, за листопад 1999 року – 101,05 грн, за грудень 1999 року – 181,45 грн, за січень 2000 року – 205,92 грн, за лютий 2000 року – 170,42 грн, за березень 2000 року – 179,23 грн, за квітень 2000 року – 319,63 грн, за травень 2000 року – 319,63 грн, за червень 2000 року – 200,71 грн.
Згідно довідки про заробітну плату від 07.09.2016 №102/1 позивачу нарахована заробітна плата за січень 1999 року - 334,95 грн, за лютий 1999 - 395,97 грн, за березень 1999 року - 395,97 грн, за квітень 1999 року - 395,97 грн, за травень 1999 року - 395,97 грн, за червень 1999 року - 373,59 грн, за липень 1999 року - 395,97 грн, за серпень 1999 року - 395,97 грн, за вересень 1999 року - 395,97 грн, за жовтень 1999 року - 395,97 грн, за листопад 1999 року - 395,97 грн, за грудень 1999 року - 395,97 грн, за січень 2000 року -  395,97 грн, за лютий 2000 року - 395,97 грн, за березень 2000 року – 395,97 грн, за квітень 2000 року - 395,97 грн, за травень 2000 року - 395,97 грн, за червень 2000 року - 395,97 грн.
Отже, індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) суперечать даним довідки про заробітну плату від 07.09.2016 №102/1.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який скептично поставився до довідки №102/1 про заробітну плату, яка видана 07 червня 2016 року, оскільки згідно штампу, «Донецька народна республіка», вже на той час відноситься до суб`єктів Російської Федерації, що повністю суперечить подіям, які відбуваються на території України.
У відповідності до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 73 КАС України).
За приписами статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У відповідності до частини 1 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 3 статті 90 КАС України).
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з місцевим судом, який не прийняв у якості належного, допустимого та достовірного доказу довідку про заробітну плату від 07.09.2016 №102/1 саме у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.
Частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 05 грудня 2023 року № 932510167953 про відмову в перерахунку пенсії.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. 
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував постанову ВС від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18, а саме, що копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.
В той же час, позивачем не надано жодних доказів того, що перед позивачем будь-коли існувала заборгованість по заробітній платі, в т.ч. що позивач стягнув таку заборгованість в судовому порядку, що ця заборгованість колись була нарахована позивачу при тому, що нарахування заробітної плати відображені в індивідуальних відомостях про застраховану особу.
Долучені заявою від 15 березня 2024 року представником позивача до апеляційної скарги документи, дійсно підтверджують факт роботи позивача за списком № 2 (що не є спірним у цій справі), проте, не підтверджують отримання зарплати у розмірах, визначених у спірній довідці.
Більш того, з відповіді Управління Пенсійного фонду України в Совєтському районі м. Макіївки Донецької області від 01.03.2013 № 125/к-08-01-03 заробітна плата для розрахунку пенсії врахована за період з 01.01.1989 по 31.12.1993 та з 01.07.2000 по 31.01.2009. Тобто, позивач не заперечував, що йому було врахована найбільш вигідна заробітна плата за період до 01.07.2000.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позову з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                            ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 200/7003/23 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 травня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін                                                                                                                                                                                                                                                                                                           Т. Г. Гаврищук