КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року                                                                                                         місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/1996/23-ц
номер провадження: 22-ц/824/3283/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Ніколаєнко Олени Миколаївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року у складі судді Матійчук Г.О., у справі за позовом  акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету - заяву від 20 травня 2015 року. Відповідач при підписанні анкети - заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов`язків, внаслідок чого станом на 20 грудня 2022 року має заборгованість у розмірі 58 282 грн 73 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 875 грн 43 коп.; заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8 407 грн 30 коп.
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 20 травня 2015 року у розмірі 58 282 грн 73 коп. та судові витрати у розмірі 2 684 грн 00 коп.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Ніколаєко О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 пройшов ідентифікацію та підписав анкету - заяву від 20 травня 2015 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно якої він приєднався до запропонованих банком послуг. 
Зазначає, що активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.
Вказує, що оскільки відповідачем не в повному обсязі виконувались зобов`язання за кредитним договором, то 01 лютого 2022 року статус кредиту змінився з «поточного» на «прострочене», що підтверджується розрахунком заборгованості (колонка шоста, в якій передбачено інформацію стосовно простроченого тіла кредиту).
Стверджує, що враховуючи те, що відповідачем станом на 31 січня 2022 року використано кредитний ліміт повністю, тому з 01 лютого 2022 року ОСОБА_1 користуватися було вже нічим. Саме тому 01 квітня 2022 року в розрахунку заборгованості у третій колонці «Витрати клієнтом кредитних коштів» стоїть цифра «0».
Наголошує, що інформація, зазначена в розрахунку заборгованості, кореспондується із випискою по кредитному рахунку. Однак, на думку скаржника, суд першої інстанції належним чином не дослідив надані позивачем докази, а тому дійшов помилкового висновку, що відповідач не користався кредитними коштами.
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 58 282 грн 73 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                     20 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначив свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я та по-батькові, дату народження, ІПН, дані свого паспорта, адресу проживання, номер мобільного телефону (а.с.40).
Анкета-заява містить застереження про згоду клієнта з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, наданими йому для ознайомлення в письмовому виді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.
До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку позивач додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», яку не було підписано ОСОБА_1 (а.с.43).
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк», відповідачу ОСОБА_1 видані такі кредитні картки: 02 травня  2015 року - № НОМЕР_6, тип картки «Універсальна GOLD», термін дії 07/17; 11 червня 2015 року - № НОМЕР_7, тип картки «Універсальна WORLD», термін дії 05/19; 22 лютого 2016 року - № НОМЕР_8, тип картки «Універсальна», термін дії 02/20; 22 лютого 2016 року - № НОМЕР_8, тип картки «Універсальна», термін дії 02/20; 07 грудня 2016 року - № НОМЕР_9, тип картки «Універсальна GOLD», термін дії 05/20; 12 грудня 2016 року - № НОМЕР_1 , тип картки «Універсальна WORLD», термін дії 12/20; 16 травня 2017 року - № НОМЕР_10, тип картки «Універсальна GOLD з фото», термін дії 04/21; 04 липня 2017 року - № НОМЕР_2 , тип картки «Універсальна GOLD», термін дії 05/21;                           30 червня 2017 року - № НОМЕР_12, тип картки «Універсальна з індивідуальним дизайном», термін дії 06/21; 27 травня 2019 року - № НОМЕР_3 , тип картки «Універсальна з індивідуальним дизайном», термін дії 02/23; 07 квітня 2021 року -                              № НОМЕР_11 , тип картки «Універсальна GOLD», термін дії 10/23;  30 листопада 2020 року - № НОМЕР_4 , тип картки «Універсальна GOLD», термін дії 04/24;                       23 січня 2021 року - № НОМЕР_5 , тип картки «Універсальна GOLD», термін дії 10/24 (а.с.39).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку № НОМЕР_6 відбувся                  20 травня 2015 року, кредитний ліміт станом на 20 травня 2015 року становив 0 грн                        00 коп.; 18 серпня 2016 року - збільшення кредитного ліміту до 500 грн 00 коп.; 22 серпня 2016 року - збільшення кредитного ліміту до 8 000 грн 00 коп.; 29 листопада  2016 року - збільшення кредитного ліміту до 8 800 грн 00 коп.; 04 березня 2017 року - збільшення кредитного ліміту до 10 000 грн 00 коп.; 06 липня 2017 року - збільшення кредитного ліміту до 25 000 грн 00 коп.; 03 листопада 2020 року - збільшення кредитного ліміту до 37 000 грн 00 коп.; 30 листопада 2020 року - збільшення кредитного ліміту до 50 000 грн 00 коп.;                       05 квітня 2022 року - зменшення кредитного ліміту до 0 грн 00 коп. (а.с.32).
З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що  заборгованість відповідача за кредитним договором від 20 грудня 2022 року  становить 58 282 грн 73 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 875 грн    43 коп.; заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8 407 грн 30 коп. (а.с.8-37).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції вважав, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та Тарифи банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Суд першої інстанції зазначив, що із долученого позивачем паспорту споживчого кредиту, вбачається, що він підписаний ОСОБА_1 30 листопада 2020 року, а отже вказаний паспорт споживчого кредиту не може бути належним доказом щодо строків, порядку кредитування та ставок кредиту за договором від 20 травня 2015 року, оскільки останній підписаний значно пізніше укладення кредитного договору. При цьому, із вказаного паспорту споживчого кредиту не вбачається, що він стосується саме кредитного договору від 20 травня 2015 року.
Також суд першої інстанції вказав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що із долученої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що станом на 05 квітня 2022 року кредитний ліміт становить 0,00 (примітка: зменшення кредитного ліміту), будь-яких операції щодо зміни кредитного ліміту, в тому числі, його збільшення, станом на час звернення позивача до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 не вчинялось. При цьому, із розрахунку заборгованості станом на 20 грудня 2022 року, вбачається, що станом на 01 квітня 2022 року витрати клієнтом кредитних коштів становлять 0 грн 00 коп., після чого 05 квітня 2022 року зменшено кредитний ліміт ОСОБА_1 до 0 грн 00 коп., а отже матеріалами справи спростовується наявність заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту перед позивачем.
Однак у повному обсязі із вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» просило, у тому числі, стягнути складові його вартості, зокрема, заборгованість за  простроченими відсотками. Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій частині, у тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131 цс19.
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі, визначеному позивачем.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом.
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими  висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, з таких підстав.
Так, у кредитних правовідносинах зобов`язальних правовідносинах, вина відповідача презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.
У справах даної категорії АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 875 грн 43 коп., суд першої інстанції виходив, із того, що із розрахунку заборгованості станом на 20 грудня 2022 року вбачається, що станом на 01 квітня 2022 року витрати клієнтом кредитних коштів становлять 0 грн 00 коп., після чого і було 05 квітня 2022 року зменшено кредитний ліміт ОСОБА_1 до 0 грн 00 коп., а отже матеріалами справи спростовується наявність заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту перед позивачем.
Однак такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та змісту наданого банком розрахунку.
Так, у третій колонці розрахунку заборгованості «Витрати клієнтом кредитних коштів» наявна інформація щодо користування ОСОБА_1 з 21 серпня 2016 року кредитним лімітом. З розрахунку видно, що відповідачем станом на 31 січня 2022 року використано кредитний ліміт повністю, тому з 01 лютого 2022 року ОСОБА_1 користуватися було вже нічим. Саме тому 01 квітня 2022 року в розрахунку заборгованості у третій колонці «Витрати клієнтом кредитних коштів» стоїть цифра «0». У той же час в останній колонці розрахунку вказано, що станом на 31 січня 2022 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 49 875 грн 43 коп.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що із розрахунку заборгованості станом на 20 грудня 2022 року не вбачається заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту, є необґрунтованими.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З наведених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не ґрунтується на матеріалах справи та ухвалене на підставі неповного                          з`ясування фактичних обставин справи, а тому  підлягає зміні.
Вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині  стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 875 грн 43 коп., колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту у розмірі 49 875 грн 43 коп., банком надано суду розрахунок заборгованості, однак, він не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є достатнім та належним доказом наявності заборгованості. Вказаний розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту. 
Вказаний розрахунок заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк.
Колегія суддів звертає увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
При цьому згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).
Отже, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
В свою чергу, обов`язок доводити наявність заборгованості покладається саме на позивача. 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20.
Відтак, розрахунок заборгованості, на який посилався банк у суді першої інстанції, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що всі платежі щодо погашення заборгованості за кредитом відображені у розрахунку не підтверджують їх реальності.
Згідно з вимогами ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Так, за змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги представник позивача посилається на виписку по особовому рахунку. 
Однак, позивачем не долучено таку виписку до матеріалів справи, ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції. 
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із указаним позовом, банк просив суд здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.97).
Також банком подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача. При  цьому вказано, що банк підтримує у повному обсязі позовні вимоги, вказував, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку банку відсутні (а.с.95).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року витребувано від АТ КБ «Приватбанк» належним чином завірену копію договору №б/н від 20 травня 2015 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , належним чином складену виписку по рахунку з деталізацією по датах та розрахунок заборгованості по договору б/н від 20 травня 2015 року, належним чином засвідчену копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 20 травня 2015 року у разі її наявності (а.с.124).
16 травня 2023 року до суду першої інстанції надійшла відповідь на відзив на позовну заяву разом із клопотанням, в якому позивач просить продовжити строк для виконання вимог ухвали Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (а.с.151).
За змістом ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги.
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.12 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.
Тому в даному випадку саме пасивна процесуальна поведінка позивача призвела до недоведення ним наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту.
Подана відповідачем до суду апеляційної інстанції копія виписки по особовому рахунку за період з 01 жовтня 2021 року по 01 жовтня 2023 року не може бути прийнята до уваги апеляційним судом, оскільки як вже встановлено судом між сторонами виникли правовідносини від 20 травня 2015 року на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а надана виписка надана за період з 01 жовтня 2021 року по 01 жовтня 2023 року, що унеможливлює встановити реальну суму заборгованості.
Отже, вирішуючи справу в частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції уваги не звернув на те, що розрахунок заборгованості, на який посилається банк, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в силу ст.376 ЦПК України підлягає зміні, з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови. 
Тому апеляційна скарга представника АТ КБ «Приватбанк» - Ніколаєнко О.М. підлягає задоволенню частково.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Ніколаєнко Олени Миколаївни задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»про стягнення заборгованості за тілом кредиту змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: