КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10253/2024
Справа № 755/1236/24
 
П О С Т А Н О В А
Іменем     України
 
19 червня 2024 року                                                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                              Кашперської Т.Ц.,
суддів                                                   Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                            Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Савлук Т.В. в м. Київ 20 лютого 2024 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
В січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, що винесено приватним нотаріусом Тверською І.В., про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк», покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 травня 1998 року. Вказана квартира була предметом договору іпотеки, укладеним 30 березня 2006 року з АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (в подальшому АТ «Сенс Банк») в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 березня 2006 року, укладеним банком з ОСОБА_2 
05 липня 2021 року він отримав від АТ «Альфа-Банк» повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Разом із тим, строк звернення стягнення на предмет іпотеки на даний час закінчився, крім того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири. Однак, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно він дізнався, що відповідачем було здійснено реєстраційні дії, а саме відчуження квартири АДРЕСА_1 . Вказував, що за умовами іпотечного договору від 30 березня 2006 року не передбачено умов та порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі прав власності іпотекодержателю. Укладаючи договір, ОСОБА_1 не погоджував з банком умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності в порядку реєстрації такого права державним реєстратором. Відтак, згідно умов іпотечного договору позивач надавав згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог.
 
Також одночасно з позовом ОСОБА_1 подав до суду клопотання про забезпечення позову, в якому просив накласти заборону на проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка належить АТ «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження 03150 м. Київ вул. Велика Васильківська, 100) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, що винесено приватним нотаріусом Тверською Інессою Володимирівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, номер свідоцтва 3896, 01030, м. Київ вул. Б.Хмельницького, 49 оф. 1, з внесенням такої заборони до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав обставини, зазначені в позовній заяві, посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/1040/18 про те, що в немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Вважав, що оскільки відповідач АТ «Сенс Банк» свідомо не виконав ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року в справі № 755/11468/21 про заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо спірної квартири, у якій був безпосередньо відповідачем, то в подальшому АТ «Сенс Банк» цілком ймовірно може відчужити вказану квартиру на користь третіх осіб. В цьому випадку позивач буде змушений подавати до суду вже іншу позовну заяву, а саме про витребування майна з чужого незаконного володіння та понесе значні матеріальні витрати, крім цього, може понести значні збитки і третя особа, якщо припустити, що вона набуде права власності на спірне нерухоме майно за договором з відповідачем або будь-яким іншим шляхом. На підставі вищевикладеного вважав, що припущення, вказані в клопотанні про забезпечення позову, як і аргументи, викладені в позові, є достатньо обґрунтованими та виваженими.
Наводив судову практику ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції», 
«Продан проти Молдови», правові висновки Верховного Суду в постанові від 11 травня 2022 року в справі № 317/2155/21, підсумовував, що у разі задоволення позову про скасування державної реєстрації прав та обтяжень невжиття заходів забезпечення позову може призвести до унеможливлення виконання рішення суду по даній справі.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
 
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 2019686/23, провадження № 61-18173св23.
 
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем заявлена вимога немайнового характеру щодо оспорювання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно об`єкту нерухомого майна, відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем шляхом заборони будь-яким суб`єктам, які здійснюють повноваження в сфері державної реєстрації прав, вчиняти дії, пов`язані з реєстрацією права власності, оскільки такі заходи спрямовані на обмеження прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, що може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. 
Виходячи з оцінки наведених позивачем обставин щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості та співмірності вимог, викладених позивачем у заяві про забезпечення позову, а також відсутності долучених до заяви доказів, які мали б підтвердити доводи позивача про необхідність вжиття таких заходів судом та чинення заінтересованою особою (власником майна) дій, спрямованих на відчуження об`єкту нерухомого майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
 
Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.
 
Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_1 посилався на те, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31 травня 2022 року він дізнався, що відповідачем було здійснено реєстраційні дії, а саме відчуження квартири АДРЕСА_1 , підставою для чого зазначено іпотечний договір № 028/15-120, серія та номер 1918, виданий 30 березня 2006 року, видавник ПН КМНО Онищенко В.С., підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, приватний нотаріус Тверська І.В., КМНО, м. Київ. Форма власності: приватна, розмір частки: 1, власники - АТ «Альфа-Банк». 
Дніпровським районним судом м. Києва по справі № 755/11468/21 було прийнято ухвалу від 15 липня 2021 року про заборону будь-яких реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_1 . Вказана ухвала була прийнята до виконання старшим державним виконавцем Танащук О.М., про що було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 30 липня 2021 року, ВП НОМЕР_2, таким чином, відповідачу АТ «Сенс Банк» було відомо про наявність обмежень щодо здійснення реєстраційних дій щодо вказаної квартири. Відтак, відповідач АТ «Сенс Банк» свідомо, розуміючи наявність заборони суду, здійснив за допомогою третьою особи приватного нотаріуса Тверської І.В. реєстраційні дії щодо відчуження квартири. 
Вказував, що оскільки невжиття заходів забезпечення позову може перешкодити або унеможливити виконання рішення суду в даній справі, та зважаючи на те, що спірне нерухоме майно наразі належить відповідачу АТ «Сенс Банк», що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
 
В матеріалах справи наявні наступні докази, якими позивач доводить наявність спору та існування підстав для забезпечення позову: копії договору дарування від 13 травня 1998 року, укладеного ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , договору кредиту від 30 березня 2006 року № 028/25-99, укладеного ОСОБА_2 з АКІБ «Укрсоцбанк», іпотечного договору від 30 березня 2006 року № 028/15-120, укладеного ОСОБА_1 з АКІБ «Укрсоцбанк», предметом якого зазначено квартиру АДРЕСА_1 , рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року в справі № 22-ц/796/8511/2016 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким в позові відмовлено, заява ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про звільнення з-під арешту належної йому квартири, повідомлення АТ «Альфа-Банк» від 17 червня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року в справі № 755/11468/21 в справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про розірвання іпотечного договору, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , постанова старшого державного виконавця Голосіївського ДВВС у м. Києві ЦМУМІЮ (м. Київ) Танащук О.М. від 30 липня 2021 року про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року в справі № 755/11468/21, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 січня 2024 року, згідно якої 09 лютого 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Тверською І.В., КМНО прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, щодо реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору № 028/15-120 (з майновим поручителем), серія та номер 1918, виданий 30 березня 2006 року, видавник ПН КМНО Онищенко В.С.  
 
Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.
 
Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
 
Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.
 
Відповідач, будучи власником спірного майна, правомірність реєстрації за яким права власності оскаржується позивачем, має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що призведе до необхідності ОСОБА_1 звертатися з новими позовами до нових власників спірного майна.
 
Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.
 
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії, є видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.
 
За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про те, що позивачем заявлена вимога немайнового характеру щодо оспорювання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно об`єкту нерухомого майна, відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, шляхом заборони будь-яким суб`єктам, які здійснюють повноваження в сфері державної реєстрації прав, пов`язані з реєстрацією права власності, оскільки такі заходи спрямовані на обмеження прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, що може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.
 
Таким чином, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є оскарження рішення державного реєстратора, і у разі задоволення позову може бути скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, що винесено приватним нотаріусом Тверською І.В., про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк».
 
Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 344/2900/21 (провадження № 61-7455св21) згідно яких, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
 
За частиною першою статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна.
 
Відповідно до пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за № 1127, у разі наявності у базі даних заяв судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав зупиняє державну реєстрацію прав з посиланням на зареєстроване відповідне судове рішення чи заяву.
 
Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених законом способів забезпечення позову, який передбачений зокрема Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження квартири, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача розпоряджатися належним йому майном, може утруднити чи зробити неможливим ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним і позивач у разі задоволення позову, однак за умови відчуження спірного майна буде вимушений звертатися з іншими  позовами до нових власників.
 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
 
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
 
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
 
З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, попереднім власником якого був позивач, і відповідач не обмежений у відчуженні спірного майна, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке на даний час належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження квартири відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення ефективного захисту або поновлення порушених прав позивача, будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення.
 
Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження квартири, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.
 
За таких обставин відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження квартири.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Заборонити суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка належить АТ «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження 03150 м. Київ вул. Велика Васильківська, 100) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, що винесено приватним нотаріусом Тверською Інессою Володимирівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, номер свідоцтва 3896, 01030, м. Київ вул. Б.Хмельницького, 49 оф. 1, з внесенням такої заборони до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .
Боржник: Акціонерне товариство «Сенс Банк», код ЄДРПОУ 23494714, м. Київ вул. Велика Васильківська 100.
Строк пред`явлення постанови до виконання - до 19 червня 2027 року.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.