ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року 
м. Київ

справа № 200/1400/23
адміністративне провадження № К/990/5634/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О.А.,
суддів: Білак М.В., Мацедонської В.Е.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Гайдара А.В. (доповідач), Казначеєв Е.Г., Компанієць І.Д.,
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), у якому просила:
1.1. визнати протиправною та скасувати відмову, оформлену листом стосовно перерахування та виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 29.10.2020 із застосуванням розрахункової величини  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року та компенсації за неотримане речове майно;
1.2. зобов`язати перерахувати та виплатити грошове забезпечення та інші види додаткових виплат за період з 29.01.2020 по 29.10.2020 із застосуванням для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням розрахункової величини  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року відповідно до  постанови КМУ від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб»  із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44;
1.3. зобов`язати нарахувати та виплати компенсацію за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44;
1.4. зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по день її фактичної виплати, - відповідно до  Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44;
1.5. зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати компенсації за неотримане речове майно за період з 29.10.2020 року по день її фактичної виплати, - відповідно до  Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що під час звільнення з військової служби їй не враховувалася постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у межах справи №826/6453/18. Також вказала, що при звільненні з військової служби з нею не проведено розрахунок за неотримане речове майно.  
3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4.   Згідно з витягом з наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 29.10.2020 №303 позивача, звільненої наказом від 07 жовтня 2020 року №48-РС у запас за підпунктом  «а», у зв`язку з закінченням контракту, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу» визнано такою, що справи та посаду здала.
5. Вислуга років позивача складає 15 роки 02 місяці 06 днів, пільгова  08 років 02 місяці 07 днів.
6. Відомості про виплату компенсації за недоотримане грошове майно в наказі відсутні.
7. В матеріалах справи наявна заява позивача, яка подана на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , про виплату, зокрема, грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанови КМУ 704, компенсації за недоотримане речове майно.
8. Позивачу надано відповідь на звернення за вих.№09/02/157 від 21.03.2023, в якому будь-яких посилань про виплату компенсації за недоотримане речове майно  немає та щодо виплати грошового забезпечення та інших видів виплат в період з 29.01.2020 по 29.10.2020 з використання для розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму станом на 01 січня календарного року в зазначеному листі позивачу повідомлено про те, що нарахування та виплата грошового забезпечення проводилась відповідно до чинного законодавства.
9. Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
10. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року позов задоволено частково.
10.1. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виразилась у не застосуванні чинної у період з 29.01.2020 до 29.10.2020 редакції пункту 4  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"  при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 .
10.2. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 до 29.10.2020 із застосуванням посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями, обчислених у відповідності до пункту 4  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"  у первісній редакції, а саме: шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
10.3. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно.
10.4. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 провести нарахування та виплату  ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно.
10.5. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
11. Суд першої інстанцій дійшов висновку, що з 29.01.2020 військовослужбовці набули право на обчислення посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704. Крім того, судом встановлено, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
12. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №200/1400/23 скасовано. Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії  залишено без розгляду.
13. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду 03.04.2023 з порушенням шестимісячного строку звернення до суду, визначеного частиною 2  статті 122 КАС України. При цьому зазначив, що суд першої інстанції передчасно поновив позивачу строки звернення до суду, оскільки позивач був обізнаний про звільнення ще у квітні 2020 року, а посилання позивача на отримання листа відповідача у березні 2023 (за 13 діб до звернення до суду) у відповідь на заяву не змінює момент, з якого вона повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а лише свідчить про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. 
13.1. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач повинен був дізнався про порушення свого права на 1 січня відповідного року, оскільки пункт 4  Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 вказує на те, що грошове забезпечення військовослужбовців повинно змінюватись щороку з 1 січня, у разі зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб, саме з цією датою пов`язується визначення умов та розмірів перерахунку грошового забезпечення.
13.2. Також вказано, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку. Відтак, доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено ані в позовній заяві, ані до суду апеляційної інстанції.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
14.  Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подала касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та просить скасувати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року.
15.  На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на те, що вона не могла знати про те, що з 29.01.2020 року була відновлені юридична дія п.4 Постанови КМУ №704 у первісній редакції, де передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у межах справи №826/6453/18, оскільки не може відслідковувати всі судові справи пов`язані з соціальним забезпеченням військовослужбовців. Вважає, що саме на юридичний відділ відповідача покладається обов`язок інформування особового складу щодо змін в законодавстві, що стосується військовослужбовців. Тобто 01.01.2019 та 01.01.2020 грошове забезпечення позивача через протиправні дії відповідача не зменшилося, що могло б викликати питання позивача про порушення її прав, а мало навпаки збільшитись, чого не могла знати позивач, та чого не було зроблено відповідачем. Таким чином 01.01.2020 не є належною датою відрахунку строків позовної давності.
15.1. При цьому позивач зазначає, що відповідачем при звільнення позивача надано лише витяг з наказу про звільнення в якому зазначалися види виплат, але не зазначався їх розмір, суми та складові таких виплат, а тому встановити з витягу з наказу про звільнення про неправильний розрахунок посадового окладу неможливо. За фактичними обставинами позивач дізнався про порушення своїх прав отримавши лист відповідача від 21.03.2023 №09/02/157. Відповідно позивач звернулася до суду не перевищив строк звернення до суду, та і в цілому не обмежений строком звернення до суду за захистом свого права про стягнення невиплаченого в належному розмірі грошового забезпечення. 
15.2. Крім того, позивач звертає увагу суду касаційної інстанції також на те, що вона з 24.02.2022 по теперішній час безперервно проходить військову службу.
15.3. Скаржник вказує, що вона не знала та не могла знати про порушення своїх прав, а тому твердження про пасивну поведінку позивача не відповідають дійсності. Однак у випадку якщо б позивач знав про порушення своїх прав обмеження які вводилися з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) безумовно створювали перешкоди для поновлення прав, оскільки в період дії карантинних обмежень суттєво обмежувався доступ до правничої допомого, а також можливість прийому відвідувачів відповідачем.
16. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду з цим позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
17. Відповідно  статті 6 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
18.  За змістом  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
18.1. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
18.2. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
18.3. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята  статті 122 КАС України).
19. Згідно    ст. 123 КАС України  у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
ІV. Позиція   Верховного Суду
20. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.
21. Строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
22. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.
23. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
24. Встановлений статтею 122 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
25. Процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
26. Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
27. При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Крім того, доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
28.   Верховний Суд зауважує, що інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності в адміністративно-процесуальних відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
29. Вказані висновки неодноразово були застосовані Верховним Судом у справах цієї категорії, зокрема у постановах від 17 липня 2019 року у справі №821/2004/17, від 20 травня 2020 року у справі №826/14598/16 та від 18 серпня 2022 року у справі № 240/41471/21.
30. У постанові від 24 вересня 2019 року по справі №420/6389/18 Верховний Суд зауважив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
31. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
32. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: (1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; (2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; (3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; (4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
33. Як зазначено позивачем, про порушення своїх прав позивач дізналася з дня ознайомлення з листом відповідача від 21.03.2023 року №09/02/157 та звернулася до суду з цим позовом 03.04.2023 року.
34. Проте, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що позивач повинна була дізнатися про порушення свого права 1 січня 2020 року, оскільки з цією датою відповідно до пункт 4  Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 пов`язується визначення умов та розмірів перерахунку грошового забезпечення. Крім того, Перший апеляційний адміністративний суд зауважив, що позивач була обізнана про звільнення ще у квітні 2020 року, однак звернулася до суду з позовом лише 03.04.2023, з пропуском шестимісячного строку.
35. Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з витягом з наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 29 жовтня 2020 року №303 позивача, звільненої наказом від 07 жовтня 2020 року №48-РС у запас за підпунктом  «а», у зв`язку з закінченням контракту, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу» визнано такою, що справи та посаду здала.
36. З огляду на викладене, яким чином суд встановив, що позивач була обізнана про звільнення ще у квітні 2020 року та яким чином цей факт в даному випадку вплинув на початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом незрозуміло.
37. Судом апеляційної інстанції також не було з`ясовано моменту, коли позивач фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність порушення свого права щодо кожної окремо позовної вимоги, зокрема тих, які переглядалися цим судом, а саме щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 до 29.10.2020 та нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. 
38. Суд апеляційної інстанції не встановив дати, з якої, на його думку, почався перебіг строку на звернення до адміністративного суду.
39. Також судом не враховано доводи позивача з приводу того, що в даному випадку строк звернення до суду не обмежений, оскільки спір стосується стягнення невиплаченого в належному розмірі грошового забезпечення. 
40. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про передчасність висновків суду апеляційної інстанції про залишення позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії  залишено без розгляду.
41. Частинами першою та другою  статті 341 КАС України  передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
42. Отже, Верховний Суд позбавлений можливості надати правову оцінку наведеним вище доводам скаржника, оскільки судом апеляційної інстанції з цього питання не встановлювалися обставини справи та не досліджувалися наявні у справі докази. 
43. Частиною 1  статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
44. Таким чином, зважаючи на приписи  статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

VІ. Судові витрати
45.  З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями  3,  341,  345,  349,  353,  355,  356,  359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Першого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. А. Губська

Судді                                                                                          М.В. Білак

                                                              
                                                                                          В.Е. Мацедонська