ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» червня 2024 року

м. Харків

справа № 645/54/24

провадження № 22ц/818/2306/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Волобуєва О.О., 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 , представник заявника – ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2024 року в складі судді Шарко О.П.
                                       в с т а н о в и в:
У січні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Клопотання мотивовано тим, що рішенням економічного суду могилевської області республіки білорусь від 04 травня 2017 року по справі №233-8/2016 стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зокрема, державного мита в розмірі 6 720 білоруських рублів на користь бюджету республіки білорусь. 

09 жовтня 2017 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова з Головного територіального управління юстиції у Харківській області надійшло клопотання інспекції міністерства з податків та зборів республіки білорусь по м. бобруйську про надання дозволу на примусове виконання вищезазначеного рішення суду. 

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року по справі №645/4447/17 задоволено клопотання інспекції міністерства з податків та зборів республіки білорусь по м. бобруйську та надано дозвіл на виконання зазначеного вище рішення. 

Зазначив, що рішенням Економічного суду Могилевської області від 15 грудня 2020 року скасовано рішення Економічного суду Могилевської області від 04 травня 2017 року та поновлено справу у зв`язку з нововиявленими обставинами. 
Рішенням Економічного суду Могилевської області від 14 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог, зокрема, інспекції міністерства з податків та зборів республіки білорусь по м. бобруйську про стягнення солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 6 720 білоруських рублів відмовлено. 

Вказав, що оскільки в зазначеній справі вже було ухвалено рішення Економічного суду Могилевської області від 04 травня 2017 року, яке набрало законної сили та яке ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 грудня 2017 року вже було визнано та допущено до виконання на території України, то рішення Економічного суду Могилевської області від 15 грудня 2020 року має пройти спеціальну процедуру (спеціальне провадження) з його визнання на території України.

Враховуючи той факт, що станом на 24 лютого 2022 року рішення Економічного суду Могилевської області республіки білорусь від 15 грудня 2020 року приймалось би без спеціального посвідчення та перекладу на українську мову, то і наразі, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №107 від 04 лютого 2023 року, такі вимоги не застосовуються.

Просив визнати та надати дозвіл на виконання рішення іноземного суду - Економічного суду Могилевської області республіки білорусь від 15 грудня 2020 року по справі №233- 8/2016/145В за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БелУкрТрейд» про скасування рішення Економічного суду Могилевської області республіки білорусь від 04 травня 2017 року про стягнення солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 478 411, 11 білоруських рублів, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 державного мита в розмірі 6 720 білоруських рублів на користь бюджету республіки білорусь, в Україні.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його клопотання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що заявником вірно обрано спосіб захисту своїх прав (звернення в порядку статті 462 Цивільного процесуального кодексу України), проте лише не зазначено в тексті клопотання, що рішення іноземного суду має бути виконано не на підставі міжнародно-правового договору, а на підставі принципу взаємності.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Посилався на те, що ОСОБА_1 просив визнати та надати дозвіл на виконання рішення іноземного суду за принципом взаємності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені Україна у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94/-ВР, тому відсутні підстави для визнання та виконання рішення суду республіки білорусь.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Економічного суду Могилевської області республіки білорусь від 04 травня 2017 року по справі №233-8/2016 стягнуто солідарно зі ОСОБА_4 та ЧмутаВ.В., зокрема, державного мита в розмірі 6 720 білоруських рублів на користь бюджету республіки білорусь.

Рішенням Економічного суду Могилевської області від 14 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог, зокрема, інспекції міністерства з податків та зборів республіки білорусь по м. бобруйську про стягнення солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 6 720 білоруських рублів відмовлено.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Згідно зі статтею 465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

Таким міжнародним договором є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 6 Конвенції договірні сторони надають один одному правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної договірної сторони, зокрема складання і пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання і видачі речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, експертів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, визнання і виконання судових рішень по цивільним справам, вироків у частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів. 

Статтею 53 Конвенції визначено порядок звернення з клопотанням про дозвіл примусового виконання рішення до компетентного суду договірної сторони.
Законом України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX ) зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (далі - Протокол до Конвенції). 
Одночасно вказаним законом постановлено вийти з Конвенції та Протоколу до Конвенції. 

Закон № 2783-IX набрав чинності 29 грудня 2022 року. 

Міністерство юстиції України листом від 11 січня 2023 року № 3396/12.1.1/18-23 надало роз`яснення, зокрема про те, що з дати зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу до неї:
- не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації та республіки білорусь з питань надання правової (судової) допомоги у цивільних та кримінальних справах та екстрадиції на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції;
- визнання і виконання судових рішень російської федерації та республіки білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 ЦПК країни;

- у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території російської федерації та республіки білорусь слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав;

- пред`явлення на території України судових рішень російської федерації та республіки білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання, можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу ІХ ЦПК України.

Підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду визначені статтею 468ЦПК України.
Отже, з урахуванням того, що з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Економічного суду Могилевської області республіки білорусь від 15 грудня 2020 року по справі №233- 8/2016/145В за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БелУкрТрейд» про скасування рішення Економічного суду Могилевської області республіки білорусь від 04 травня 2017 року про стягнення солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 478 411, 11 білоруських рублів, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 державного мита в розмірі 6 720 білоруських рублів на користь бюджету республіки білорусь, в Україні, ОСОБА_1 звернувся на підставі Конвенції, дію якої зупинено Законом № 2783-IX, це є підставою для застосування положення пункту 9 частини другої статті 468 ЦПК України та відмови у задоволенні цього клопотання. 

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України на підставі пункту 9 частини другої статті 468 ЦПК України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 757/55158/20-ц (провадження № 61-18314св21).

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_1 просив визнати та надати дозвіл на виконання рішення іноземного суду за принципом взаємності судовою колегією не приймаються за відсутності будь – яких правовідносин з республікою білорусь з 29 грудня 2022 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
                                               п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2024 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 червня 2024 року.