ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 761/36366/19
провадження № 61-8813св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна, комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марія Олександрівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Корчагіна Максима Павловича, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва, 
у складі судді Рибака М. А., від 12 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б., від 22 квітня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу 
Охендовська К. В., комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко М. О., про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування квартири недійсним, скасування запису про державну реєстрацію, скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання права власності.
2.           Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що з грудня 2003 року до жовтня 2011 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 . Шлюб вони не реєстрували, хоча не лише спільно проживали, а й вели спільне господарство, спільно формували сімейний бюджет, були пов`язані спільним побутом, разом відпочивали та подорожували, мали спільні права та обов`язки.
3.           Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 
2015 року у справі № 755/1795/15-ц встановлено факт проживання однією сім`єю позивачки та ОСОБА_2 з 01 вересня 2004 року до жовтня 2011 року.
4.           Під час проживання однією сім`єю без шлюбу вони придбали майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки набуте за спільні кошти. Зокрема 16 вересня 2004 року вони спільно придбали квартиру 
АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .
5.           13 листопада 2008 року, без згоди позивачки, ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 уклали договір дарування спірної квартири, про що вона дізналася лише на початку 2019 року, коли запропонувала відповідачу поділити спірну квартиру в позасудовому порядку.
6.           Оскільки обдарована ОСОБА_3 є рідною дочкою ОСОБА_2 , то останній було достеменно відомо, як те що до 
2011 року позивачка та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, так і обставини придбання спірної квартири.
7.           Дізнавшись про те, що спірна квартира була подарована, вона звернулася до обдарованої з метою врегулювати спірне питання позасудовим шляхом. Проте від ОСОБА_3 їй стало відомо, що 08 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка тривалий час працювала у ОСОБА_3 і якій також було відомо про спільне життя позивачки та ОСОБА_2 , був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.
8.           Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 наразі зареєстроване за ОСОБА_4 , яка її набула на підставі договору дарування від 06 березня 2015 року. При цьому ОСОБА_4 є рідною матір`ю ОСОБА_5 , якій начебто продала спірну квартиру ОСОБА_3 .
9.           Спірне нерухоме майно фактично перебуває у володінні позивачки та ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 , незважаючи на зареєстроване право власності, не володіє та ніколи не володіла цією квартирою.
10.        Посилаючись на викладене, позивачка просила суд:
-                     визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ;
-                     визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 
13 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Охендовською К. В., зареєстрований за № 3526;
-                     скасувати реєстровий запис про державну реєстрацію прав № 2459 в реєстровій книзі № 187-41, вчинений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 
17 листопада 2008 року;
-                     скасувати рішення комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права класності на об`єкти нерухомого майна» про державну реєстрацію від 19 грудня 2011 року № 35304989 та запис № 8459 в книзі 187-41;
-                     скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онищенко М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2015 року, індексний номер: 19848131;
-                     визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за нею та ОСОБА_2 .
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
11.        Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 
від 12 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року, позов задоволено частково.
12.        Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
13.        Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, суд першої інстанцій виходив з того, що  ОСОБА_2 набув спірну квартиру 16 вересня 2004 року, тобто під час проживання однією сім`єю із позивачкою, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року у справі 
№ 755/1795/15-ц. У цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.
14.        Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору дарування квартири недійсним, скасування запису про державну реєстрацію, скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання права власності, суди попередніх інстанцій виходили з того, що встановлення фактів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю та належності їм майна на праві спільної сумісної власності не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду.
15.        Наявність підстав для визнання того чи іншого договору недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення, однак факт проживання позивачки та ОСОБА_2 однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору дарування від 13 листопада 2008 року встановлений не був.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
16.        У касаційній скарзі представникОСОБА_1 - адвокат Корчагін М. П. просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
17.        У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Корчагін М. П. подав касаційну скаргу на заочне рішення Шевченківського районного суду 
м. Києва від 12 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду
від 22 квітня 2021 року.
18.        Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2021 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які у червні 2021 року надійшли до Верховного Суду.
19.        Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
20.        Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2022 року зупинено провадження у справі № 761/36366/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 523/14489/15-ц.
21.        Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду, проведеного 01 листопада 2023 року у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_6 , справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії суддів: Гулько Б. І., Коломієць Г. В.
22.        Протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів 
від 01 листопада 2023 року справу призначено судді-доповідачеві 
Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., 
Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.
23.        Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року поновлено провадження у справі № 761/36366/19.
24.        Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року задоволено заяви ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про самовідвід.
25.        Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду, проведеного 14 березня 2024 року, справу призначено судді-доповідачеві Шиповичу В. В., судді, які входять до складу колегії суддів: Гулейков І. Ю., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Синельников Є. В.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
26.        Підставою касаційного оскарження судових рішень представник 
ОСОБА_1 - адвокат Корчагін М. П. зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 214/4619/14-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 731/158/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
27.        Наголошує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 65, 74 СК України та статті 215, 369 ЦК України.
28.        Зауважує, що спірна квартира була придбана у період проживання  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відсутність нотаріально посвідченої згоди   ОСОБА_1 на укладення правочину позбавляє  ОСОБА_2 , який вчинив оспорюваний правочин, повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.
29.        Вважає, що дочка  ОСОБА_2 не могла не знати про факт спільного проживання її батька з позивачкою та набуття спірної квартири у їх спільну сумісну власність.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Обставини справи встановлені судами
30.        16 вересня 2004 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований в реєстрі за 
№ 11182.
31.        Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23 вересня 2004 року за № 8459.
32.        13 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваної, а обдаровувана прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності квартиру 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. 13 листопада 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 3526.
33.        08 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець продав, а покупець купила квартиру 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. 08 грудня 
2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 1114.
34.        06 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
35.        Право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно 06 березня 2015 року.
36.        Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 
2015 року у справі № 755/1795/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання однією сім`єю задоволено частково.
37.        Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 вересня 2004 року по жовтень 2011 року.
38.        Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: нежилі будівлі, загальною площею 22 486,20 кв. м, що розташовані за адресою: 
АДРЕСА_2 ; трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , одинадцятикімнатну квартиру 
АДРЕСА_4 . У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
39.        Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року залишено без змін.
40.        Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 
41.        Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 
2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 10 серпня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
42.        При цьому в справі № 755/1795/15-ц ОСОБА_2 визнав факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про що подав відповідну заяву, проте суд відмовив в цій частині у задоволенні позову через те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, оскільки в даному випадку встановлення факту проживання однією сім`єю не досягне юридичної мети його встановлення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
43.        Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
44.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
45.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
46.        Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
47.        Згідно з частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
48.        Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
49.        Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).
50.        Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
51.        Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частини перша та друга статті 369 ЦК України).
52.        Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
53.        Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).
54.        Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору дарування квартири недійсним, скасування запису про державну реєстрацію, скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання права власності, суди попередніх інстанцій виходили з того, що встановлення фактів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю та належності їм майна на праві спільної сумісної власності не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. 
55.        Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками.
56.        Велика Палата Верховного Суду у пунктах 91-96 постанови від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, до вирішення якої було зупинено провадження у розглядуваній справі, дійшла наступних висновків щодо застосування норм права, які підлягають врахуванню в силу вимог 
частини третьої статті 400 ЦПК України:
57.        «…Від встановленої судом наявності чи відсутності певної обставини може залежати висновок суду про визнання договору недійсним чи про відмову в такому позові. При цьому наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним суд встановлює на момент вчинення цього правочину. Отже, суд завжди встановлює обставини, з якими може пов`язуватися недійсність правочину, станом на минуле.
58.        Зазначене не означає, що судове рішення, яким встановлені певні обставини, має зворотну дію в часі. Обставини, встановлені судовим рішенням, об`єктивно існували до ухвалення такого рішення, а не виникли в минулому з набранням цим судовим рішенням законної сили.
59.        Якщо закон пов`язує недійсність правочину з певними обставинами, то визначальним є з`ясування наявності чи відсутності таких обставин на момент вчинення цього правочину. Момент набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено наявність таких обставин, значення не має. Водночас із набранням законної сили судовим рішенням, яким встановлені певні обставини, таке судове рішення є преюдиціальним, і в майбутньому в інших справах сторони звільняються від доказування цих обставин, якщо виконані умови, передбачені частиною четвертою статті 82 ЦПК України.
60.        Встановлення судом обставин, які свідчать про проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, саме по собі не впливає на дійсність договору, який був укладений як до, так і після набрання законної сили таким судовим рішенням, але від наявності таких обставин на момент укладення договору може залежати вирішення спору про недійсність договору.
61.        Протилежне тлумачення ставитиме під сумнів передбачувані правила цивільного обороту. На відміну від можливості перевірки факту перебування особи у шлюбі на момент вчинення правочину з огляду на державну реєстрацію шлюбу як акта цивільного стану з видачою відповідних документів та внесенням інформації, зокрема, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, судове рішення, у якому встановлюється факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, може й не бути ухваленим взагалі.
62.        Отже, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не пов`язаний з набранням законної сили рішенням суду, у якому встановлені відповідні обставини, а існує об`єктивно. Встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності також не пов`язане з набранням законної сили рішенням суду, оскільки таке право виникає в силу закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення…»
63.        Велика Палата Верховного Суду у пункті 96 постанови від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
64.        З урахуванням викладеного, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з мотивів того, щофакт проживання позивачки та ОСОБА_2 однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору дарування від 13 листопада 2008 року не був встановлений рішенням суду, яке б набрало законної сили, є передчасними та свідчать про помилкове застосування судами норм матеріального права.
65.        При цьому колегія суддів наголошує, що підставою для визнання недійсним договору щодо розпорядження спільним майном, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, а й недобросовісність набувача.
66.        За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
67.        До повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє колегію суддів можливості ухвалити власне рішення.
68.        Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами встановлені неповно і вказані недоліки можуть бути усунені апеляційним судом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування постанови апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
69.        Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно дослідити надані сторонами докази, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Корчагіна Максима Павловича, задовольнити частково.
2.Постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников І. Ю. Гулейков О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович