ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4937/24 Справа № 175/2308/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т.С Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Лазоренко Тетяни Володимирівни на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника,–

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, де визначила заінтересованою собою ОСОБА_2 , та просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 на строк до шести місяців, яким встановити тимчасові обмеження її права:
- заборона перебувати в місці мешкання заявниці — ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як постраждалих осіб, за адресою АДРЕСА_1 ;
- заборона наближатися на певну відстань до місця мешкання та проживання заявника ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_4 за адресою їх фактичного мешкання, роботи, інших місць частого відвідування ними, як постраждалими особами;
- вести телефонні переговори та смс — листування з нею, як з постраждалою особою або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб.
       Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 є дружиною її брата та з 2018 року ОСОБА_2 разом з дітьми проживають у будинку АДРЕСА_1 , тобто у будинку матері заявниці. Після 24 лютого 2022 року заявниці ОСОБА_1 переїхала у зазначений будинок та з того часу вони почали мешкати разом. Під час спільного проживання заінтересована особа систематично висловлюється на адресу заявниці нецензурною лайкою, створювала конфліктні ситуації, принижувала її гідність. Крім того 24 січня 2024 року у відношенні ОСОБА_2 було видано терміновий заборонний припис, серія АА №358063, у зв`язку із вчиненням домашнього насильства стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . На підставі викладеного, через систематичне вчинення домашнього насильства зі сторони заінтересованої особи, що виявлялося в образах нецензурною лайкою, залякуваннях, приниженні честі і гідності на адресу заявниці та адресу її матері, стан здоров`я матері — ОСОБА_4 , значно погіршився, що стало підставою звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа:  ОСОБА_2  про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - відмовлено (а.с. 98-100).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  через свого представника — адвоката Лазоренко Т.В. подала апеляційну скаргу (а.с. 105-109), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду не враховує фактичні обставини справи, а також апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.
ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подавала та, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено вчинення жодних насильницьких дій з боку ОСОБА_2 , натомість, заявниця разом з матір`ю провокують конфлікти та намагаються виселити ОСОБА_2 з її дітьми з будинку, що ґрунтується на письмових матеріалах справи.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з тим, що остання, відповідно до протоколу ВАВ № 990724 від 06.09.2023 року, 11 серпня 2023 року о 10-00 год, перебуваючи за місцем свого мешкання, вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_2 , в ході якого висловлювалася нецензурною лайкою, погрожувала фізичною розправою та виганяла з будинку.
       Згідно ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2023 року, забезпечено позов та заборонено у позасудовому порядку ОСОБА_4 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах яких діє їх законний представник ОСОБА_2 , здійснювати заміну замків, вхідних дверей або зміни вхідних дверей у житловому будинку та на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .
       Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року ОСОБА_2 визнано винною, у зв`язку з тим, що остання 11 серпня 2023 року, близько 10:00 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..
       За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника (серія АА №358063) від 24 січня 2024 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням нею домашнього насильства, а саме висловлювання нецензурною лайкою в бік ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вжито захід у вигляді заборони в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 1 добу з 13 год 45 хв. 24.01.2024 року до 23 год 45 хв. 25.01.2024 року.
       Суд першої інстанції, вживши всіх процесуальних заходів у сприянні сторонам, у добутті належних та допустимих доказів у вигляді допиту свідків, з чого дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявниці, зазначивши, що суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
       Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , де остання наголошує на подіях, які виникли 28 січня 2024 року та які не були предметом з`ясування фактичних обставин та надання оцінки судом першої інстанції, а апеляційний суд, за вимогами ст. 367 ЦПК України, позбавлений можливості досліджувати обставини та докази, що не були предметом розгляду суду першої інстанції.
       Так, колегія суддів, керуючись, на вимогу ст. 263 ЦПК України, судовою практикою Верховного Суду, зазначає, що організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
       Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство — це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
       Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
       Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
       Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
       Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
       Згідно з частинами третьою та четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
       У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
       Отже, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
       Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
       Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21, від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 провадження № 61-13257св22.
       Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
       Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
       Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
       Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції застосовані аналогічні норми матеріального права, як про це дійшов висновку Верховний Суд у своїх постановах, наведених вище, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Судом першої інстанції вірно з`ясовано предмет звернення заявниці до суду та його підстави, зокрема, заявниця вказує на те, що заінтересована особа постійно створює сварки, застосовує до заявниці фізичне та психологічне насильство. Крім того, відносно ОСОБА_2 складений терміновий заборонний припис та складено протокол за вчинення домашнього насильства по відношенню до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..
       Суд наголосив на тому, що адміністративні матеріали, на які посилається заявниця, вже були розглянуті Дніпропетровським районний судом Дніпропетровської області (справа № 175/6431/23, №175/6434/23). Крім того, сама заявниця також притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 .
       Із наданих заявницею доказів, судом першої інстанції вірно встановлено, що жодним документом не підтверджується вчинення ОСОБА_2 правопорушень насильницького характеру, зокрема, заподіяння заявниці тілесних ушкоджень.
       Суд першої інстанції також критично поставився до показів свідка ОСОБА_4 , та вважав їх необ`єктивними, оскільки остання є зацікавленою у результаті розгляду даної справи.
       Покази інших свідків, які суд прийняв до уваги, зазначили, що саме заявниця разом з матір`ю провокують конфлікти та намагаються виселити заінтересовану особу з її дітьми з будинку. Зазначене також підтверджується ухвалою Дніпропетровського районного суду про наявний спір між сторонами з приводу користування будинком та забезпечення даного позову. Жодної агресії з боку ОСОБА_2 на адресу заявниці свідки не бачили, а навпаки, зазначили, що саме заявниця та її матір виражалися нецензурною лайкою в бік заінтересованої особи.
       Колегія суддів відзначає, що зворотнього ОСОБА_1 не довела і при розгляді її апеляційної скарги, оскільки зазначає цитування висновків суду та встановлених ним обставин, що досліджено та за такими обставинами судом прийнято рішення, з яким погоджується повністю колегія суддів.
       Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
       Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
       Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.
       Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.
       Колегія суддів наголошує, що як у відношенні заявниці, так і у відношенні заінтересованої особи складались терміновий заборонний припис стосовно кривдника та протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, однак матеріали справи не містять належних доказів тих ризиків, про які наголошував Верховний Суд у своїх постановах, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
       Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Лазоренко Тетяни Володимирівни — залишити без задоволення.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна