УХВАЛА
 
20 травня 2024 року
м. Київ
справа № 522/11919/19
провадження № 61-6362ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного  суду:  Осіяна О. М. (суддя-доповідач),  Білоконь О. В.,  Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа -Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України.
Заява обґрунтована тим, що вказаний факт йому треба встановити з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) та отримання нового паспорту замість раніше виданого паспорту від 08 жовтня 1998 року серії НОМЕР_1 , терміном дії якого до 08 жовтня 2008 року, оскільки разом з дружиною та донькою мав намір виїхати на постійне проживання в Ізраїль, тому здав паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 06 січня 1984 року ВВС ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте змінивши свій намір виїзду до Ізраїлю, залишився в Україні. 
Вказував, що на теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає разом з дружиною за місцем її реєстрації: АДРЕСА_2 .
Зазначав, що 10 травня 2018 року звертався до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для документування паспортом громадянина України. 24 травня 2018 року йому відмовлено в оформлені паспорта громадянина України, у зв`язку з тим, що надані ним документи не можуть слугувати підставою для встановлення, оформлення належності його до громадянства України. Також зазначено, що надані ним довідки можуть слугувати лише підставою для звернення до суду про встановлення юридичного факту проживання (постійного проживання) на території України. 
Вважав, що зазначені доводи свідчать про його проживання на території України з моменту його народження по теперішній час, але у зв`язку з відмовою в отриманні паспорта громадянина України, змушений був звернутися до суду за встановленням зазначеного факту.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року змінено й ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково. Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року. В іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
У квітні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить зазначені судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не використав досудового врегулювання спору, тому його звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України є передчасним. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Крім того, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, перебувають в межах інтересу ГУ ДМСУ в Одеській області, тому, в цій справі, наявний спір про право.
Заявник вважає, що суди першої та апеляційної застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суди виходили з того, що заявником підтверджено факт постійного проживання на території України належними доказами, що є підставою для встановлення юридичного факту з метою отримання заявником нового паспорта замість втраченого.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню у судовому порядку не є вичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, що зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Підстави встановлення громадянства України визначені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20) зазначено, що: «оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті  3 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи касаційної скарги. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19).».
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).
Судами визначено, що з представлених заявником документів чітко підтверджується належність ОСОБА_1 до громадянства колишнього СРСР, народження і первісну реєстрацію шлюбу на території колишньої Української PCP, отримання паспорту громадянина СРСР із заміною на інший за часів СРСР, постійного проживання в м. Одесі у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) з 20 листопада 1987 року, народження у шлюбі дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; реєстрацію місця проживання та офіційну роботу з записом у трудовій книжці станом на 24 серпня 1991 року у м. Одесі, видачу паспорту громадянина України для виїзду на постійне проживання в Ізраїль серії НОМЕР_1 від 08 жовтня 1998 року терміном дії до 08 жовтня 2008 року; звернення ОСОБА_1 після втрати паспорту до органу ГУ ДМС України в Одеської області, який видав довідку з фотокарткою ОСОБА_1 , в якій особу останнього проведеною перевіркою встановлено із зазначенням дати народження і місця народження (м. Одеса; 24 червня 1962 року), реєстрація місця проживання станом на 14 жовтня 1998 року, яка збігається з документами, які досліджені районним судом, факт видачі йому паспорту громадянина України для проживання у м. Ізраїль терміном дії з 08 жовтня 1998 року до 08 жовтня 2008 року, продовження фактичного проживання в Україні без виїзду на постійне місце проживання в Ізраїль, відповідь Приморського районного відділу у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 24 травня 2018 року про неможливість документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України, згідно з його заявою від 10 травня 2010 року, у зв`язку з тим, що надані заявником довідки можуть лише слугувати підставою для звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання (постійного проживання) на території України, що, з урахуванням встановлених у справі обставин, є підставою для задоволення судом відповідної заяви про встановлення факту.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт постійного проживання ОСОБА_1 , мотивувавши його встановлення наданням заявником відповідних належних доказів, у зв`язку з чим зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .
Переоцінка встановлених судом обставин на підставі письмових доказів, на які є посилання у судовому рішенні із зазначенням аркушу справи, відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами у цій справі.
Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі й суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                   О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара