ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 квітня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/20631/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року (головуючий суддя Кучугурна Н.В.) 
у справі №160/20631/23
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, в якій позивач просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 5 календарних днів, за 2022 рік - 26 календарних днів та додаткову щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік – 12 календарних днів, за 2022 рік – 13 календарних днів;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 5 календарних днів, за 2022 рік - 26 календарних днів та додаткову щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік – 12 календарних днів, за 2022 рік – 13 календарних днів, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого позивач мав відповідно до чинного законодавства на день звільнення із ДБР.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 01 березня 2021 року по 17 травня 2023 року проходив службу у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську. 17.05.2023 наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, № 111-ос/дск від 16.05.2023 позивача звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань за станом здоров`я з достроковим припиненням контракту від 01.03.2023. Згідно з цим же наказом позивачу виплачено грошову компенсацію за вісім календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік, тоді як відповідно до довідки № 13-09-61/30 від 26.04.2023 начальника відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську, невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки позивача складає: за 2021 рік – 5 календарних днів; за 2022 рік – 26 календарних днів. Невикористана додаткова щорічна оплачувана відпустка складає: за 2021 рік – 12 календарних днів; за 2022 рік – 13 календарних днів. На відповідне звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки за 2021-2022 роки, відповідач повідомив, що вимоги позивача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки (основна, додаткова) за минулі роки суперечать приписам спеціального законодавства, а тому не підлягають задоволенню. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 5 календарних днів, за 2022 рік – 26 календарних днів та додаткову щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік – 12 календарних днів, за 2022 рік – 13 календарних днів.
Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 5 календарних днів, за 2022 рік – 26 календарних днів та додаткову щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік – 12 календарних днів, за 2022 рік – 13 календарних днів.
В іншій частині позовних відмовлено.
Суд виходив з того, що враховуючи відсутність правового врегулювання положеннями Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та Закону України «Про Національну поліцію», соціальні гарантії якого розповсюджуються і на осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування у цьому випадку приписів Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки». 
За результатами аналізу норм чинного законодавства, суд зазначив, що законом не виключаються випадки, коли особами рядового та начальницького складу ДБР відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони уже отримали в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Тому у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особи рядового та начальницького складу ДБР мають гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особами рядового та начальницького складу ДБР, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Скаржник зазначає, що судом не проаналізовано, за яких умов та за яких випадків особа набуває право на додаткову відпустку та, як наслідок, не враховано, що у позивача воно взагалі відсутнє. Також скаржник наголошує, що спеціальними нормами, що регулюють правовідносини щодо питань виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні, є Положення № 743, якими встановлено правило надання щорічної відпустки тільки до кінця календарного року, можливість відшкодування відпустки за минулий рік у поточному Положенням № 743 не передбачено. За твердженням відповідача, саме таке регулювання спірних правовідносин свідчить не про наявність певних прогалин у спеціальному законодавстві, які можна заповнити шляхом застосування загальних норм трудового законодавства, а про цілеспрямований підхід законодавця до урегулювання таких відносин. Відтак скаржник вважає, що загальні норми трудового законодавства не можуть превалювати над нормами спеціального законодавства (законів України «Про Державне бюро розслідувань» та Положення № 743), які передбачають інакший підхід до прийняття рішень щодо проходження/припинення служби в правоохоронному органі. Враховуючи, що Положення № 743 не скасовувалось, немає підстав вважати, що ТУ ДБР у м. Краматорську діяло неправомірно, не виплативши ОСОБА_1 при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2021 – 2022 роки.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі. 
Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, відповідно до поданого письмового відзиву просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Позивач зазначає, що відповідачем невірно та помилкового трактуються питання щодо додаткової щорічної оплачуваної відпустки, про яку зазначено у позовній заяві та рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2024, оскільки йдеться саме про додаткову оплачувану відпустку, передбачену ч. 3 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію України, п.п. 81, 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 743 від 05.08.2020, ст.ст. 4, 8 Закону України «Про відпустки», а саме: за кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Також позивач наполягає на помилковості доводів відповідача щодо виплати грошової компенсації лише за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового і начальницького складу ДБР, вказує, що Законом та Положенням не виключаються випадки, коли особами рядового та начальницького складу відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення особи рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань права на відпустку, яку він вже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік у наступному році.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 з 01 березня 2021 року по 17 травня 2023 року проходив службу у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську.
Наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, № 8-ос/дск від 01.03.2021 позивач призначений на посаду слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Сєвєродонецьк) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 16.05.2023 № 111-ос/дск майора ДБР ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань у запас 17.05.2023 за станом здоров`я з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 01.03.2021 № 16.
Згідно  наказу № 111-ос/дск від 16.05.2023 позивачу виплачено грошову компенсацію за вісім календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік.
Позивач звернувся до відповідача з заявою про забезпечення нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки за 2021-2022 роки.
У відповідь на цю заяву відповідач повідомив про відсутність законних підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки (основна, додаткова) за минулі роки. 
Відповідно до довідки начальника відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську, № 13-09-61/30 від 26.04.2023 невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки позивача складає: за 2021 рік – 5 календарних днів; за 2022 рік – 26 календарних днів. Невикористана додаткова щорічна оплачувана відпустка складає: за 2021 рік – 12 календарних днів; за 2022 рік – 13 календарних днів.
Позивач, вважаючи, що при його звільненні йому протиправно не була нарахована компенсація за невикористані у 2021 та 2022 роках дні основної та додаткової оплачуваної відпусток, звернувся до суду з цим позовом.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» №794-VIII віл 12.11.2015.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.
Відповідно  до ч.1 ст.14 цього Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань. 
За приписами ч.6 ст.14 Закону №794-VIII порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Відповідно до ч.2 ст.20 Закону №794-VIII  на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Виходячи із змісту наведених норм, Закон №794-VIII не визначає умови надання щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, а також порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток, натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно Закону № 580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом №794-VIII.
Статтею 92 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. 
Частиною 3 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. 
За правилами ч.6 – 10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб.
Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відповідно до ч.11 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 затверджено Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, яке визначає порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки.
Відповідно до пп.1 п.81 Положення №743 особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством.
За правилами п.82 Положення №743 тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Отже, оскільки прямою нормою вказаного Закону України «Про Національну поліцію» (ч.3 ст.19) встановлено надання поліцейському додаткової оплачуваної відпустки за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби, аналогічне право особи рядового та начальницького складу ДБР на додаткову оплачувану відпустку за кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби передбачено Положенням № 743 (п.82), суд за наведеного вище правового регулювання погоджується з позивачем про наявність у нього права на таку додаткову оплачувану відпустку, що також підтверджується довідкою начальника відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську, № 13-09-61/30 від 26.04.2023, згідно якої  невикористана додаткова щорічна оплачувана відпустка позивача складає: за 2021 рік – 12 календарних днів; за 2022 рік – 13 календарних днів.
Щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку (щорічну основну та додаткову) особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які звільняються зі служби, відповідач виходив з того, що  спеціальною нормою, що регулює правовідносини з вказаного питання є Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743.
Відповідно до п. 84 вказаного Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.
Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.
Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством (п.89 Положення № 743).  
За правилами п.95 Положення № 743, на який посилається відповідач, у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. В такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.
За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»   у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.
З приводу застосування до спірних відносин Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996, суд враховує, що цим Законом  передбачені державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
З огляду на відсутність правового врегулювання нормами   Закону №580-VIII   та Положення № 743 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються зі служби, за минулі роки, при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону України №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України. 
Аналізуючи зазначені норми законодавства, суд першої інстанції правильно зазначив, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено   Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.
Види відпусток, які можуть надаватися особам рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, визначені у статті 92 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої зазначені вище особи користуються соціальними гарантіями, та п.81 Положення №743.
Також приписи Закону № 580-VIII, які розповсюджуються на осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, Положення №743 не містять застережень щодо неможливості надання у поточному році невикористаної відпустки за минулий рік.  
Відповідно до ч. 8, 11 ст. 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Положенням №743 (п.84) визначено, що щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.
З огляду на наведені норми законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, що законодавець не виключає випадки, коли особами рядового та начальницького складу ДБР відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони уже отримали в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особи рядового та начальницького складу ДБР мають гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особами рядового та начальницького складу ДБР, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
До такого ж висновку 19 січня 2021 року дійшов Верховний Суд у справі №160/10875/19, а також у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №640/85/20 вказавши, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Отже, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2021-2022 роки дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки, що правильно встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи.
Посилання скаржника на те, що абз.2 п.95 Положення №743 визначена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку лише за рік у якому був звільнений робітник, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки дана норма не встановлює заборони у виплаті компенсації за невикористану відпустку за інші роки перебування працівника у трудових відносинах з роботодавцем.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, залишити без задоволення.  
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко