УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №278/5026/23 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2024 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 278/5026/23 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 треті особи:  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила: 
- визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, її та ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0.0650 га, кадастровий номер 1822083200:01:000:0827, у садівницькому товаристві «Транспортник» Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області; 
- визначити ідеальні частки подружжя, зокрема її, та ОСОБА_2  в спільному сумісному майні зазначеному вище по 1/2 частині;
- визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаних житлового будинку та земельної ділянки.
Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, позивачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Судом розглянуто дану справу при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що в свою чергу призвело до невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Вказує, що в даному випадку підставою для відмови в позові суд першої інстанції вважав, що моментом набуття відповідачем права власності на спірний будинок є реєстрація часу будівництва будинку у 1987 році. Проте, такий висновок є помилковим, оскільки суд неправильно застосував до спірних правовідносин матеріальний закон, який їх регулює.
Зазначає, що факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.
При ухваленні рішення судом першої інстанції були допущені істотні порушення норм процесуального права, Сімейного кодексу України, положення Конституції України та Конвенції про захист основних прав та свобод людини.
У зв`язку з наведеним вбачаються обґрунтовані підстави для скасування рішення місцевого суду і ухвалення нового про задоволення її позовних вимог.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи – адвокат Шарнопільський В.Л. просить відмовити у задоволенні скарги, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Левчук Т.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити та надала пояснення, які відповідають доводам скарги.
       Третя особа – ОСОБА_3 та його представник – адвокат Шарнопільський В.Л. апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні із тих підстав, які зазначені у відзиві, а заочне рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, - залишити без змін.
Інші учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися.
       Відповідач ОСОБА_2 та третя особа – ОСОБА_4 подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. 
Тому, суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом установлено, що згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 вересня 2010 року ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку, площею 0,0650 га з кадастровим номером 1822083200:01:000:0827, що розташована на території Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.15-16).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області Серія НОМЕР_1 , 14 лютого 2015 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , прізвище після реєстрації шлюбу дружини: ОСОБА_6 (а.с.11).
Згідно змісту постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 296/7717/21 (провадження № 61-7974св22), 24 лютого 2021 року ОСОБА_2 дав ОСОБА_3 розписку про отримання в борг грошей у розмірі 40 000 доларів США під 5% на місяць із сплатою їх кожного місяця з 1 до 3 числа.
16 квітня 2021 року ОСОБА_2 набув у власність садовий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1822083200:01:000:0827 Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14).
21 квітня 2021 року ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_4 вказаний садовий будинок та зазначену земельну ділянку.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, рішення набрало законної сили 29.06.2021 (а.с.12-13).
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2022 року по справі № 296/7717/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 404 000 грн за договором позики від 24.02.2021 та визнано недійсним договір дарування садового будинку та земельної ділянки від 21.04.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Вказана рішення засилене касаційною інстанцією згідно вищезазначеної Постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року.
У своєму рішенні по вказаній справі Верховний Суд посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц,  дійшов висновку, що  «… цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Отже, безплатне відчуження майна на користь близької особи за наявності непогашеної заборгованості за договором позики свідчить про те, що оспорюваний правочин є фраудаторним договором та вчинений на шкоду позивачеві …» (а.с.116).
За приписами Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). 
Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.        
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина 1 статті 70 СК України).
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Законодавцем до загальних засад цивільного судочинства віднесено справедливість, добросовісність та розумність ( пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).
Відповідно до положень частин 2, 3 та 4 статті 13 ЦК України при здійсненні свої цивільних прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб…; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні своїх цивільних прав, особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За приписами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного процесу для уникнення погашення боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що сам факт перебування сторін у шлюбі не є підставою вважати, що майно, яке зареєстроване за одним із подружжя у цей період, є їх спільною сумісною власністю. 
Позивач має довести належними доказами, що спірне майно було набуте сторонами у період шлюбу шляхом спільних зусиль, вкладених коштів тощо.
Як убачається із матеріалів справи, земельна ділянка, на якій розташований садовий будинок № НОМЕР_2 , садівничого товариства "Транспортник", була набута ОСОБА_2 у власність до укладення шлюбу із позивачкою, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 вересня 2010 року (а.с.15).
Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 лютого 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                               Судді

Повний текст постанови складений: 06 червня 2024 року.