Дата документу 17.04.2024 Справа № 335/5104/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/5104/23                                                 Пр. № 22-ц/807/437/24	Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А. Повний текст складено 03.11.2023 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами
ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 3-7), в якому просила звільнити її від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла за період з листопада 2022 року по квітень 2023 року у сумі 22047,96 грн. за виконавчим листом №331/3156/21, виданим 17.08.2021 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку/доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.
В обґрунтування позову зазначала, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 25.11.2006 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2017 року. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2021 року у справі ЄУН 331/3156/21, з урахування ухвали суду від 09.07.2021 року про виправлення описки, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , 2007 р.н., у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
На підставі вказаного судового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, видано виконавчий лист №331/3156/21, та відкрито виконавче провадження №66633012 від 30.08.2021 року, яке перебуває на виконанні Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.05.2023 року станом на 29.05.2023 року заборгованість за вказаним вище виконавчим документом складає 26716,50 грн. Заборгованість у сумі 22047,96 грн. утворилася у період з листопада 2022 по квітень 2023 року. У період з 12.11.2022 по 06.04.2023 року ОСОБА_4 перебував разом із позивачкою у Польщі, та позивачка самостійно утримувала сина, відповідач матеріальної допомоги не надавав. Вважає, що є правові підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами у вказаний період. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції  ОСОБА_5 (а.с. 33). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 37)провадження у цій справі відкрито.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року (а.с. 84-85) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 87-89) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 96). 
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 01 січня 2024 року (а.с. 101), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 102).
Відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 21.02.2024 року не відбувся через відпустку судді – доповідача у період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року включно (довідка а.с. 115), та був відкладений з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів апеляційного суду взагалі, а також перебування судді - доповідача на курсах підвищення кваліфікації у період з 18.03.2024 року по 22.03.2024 року включно (довідка а.с. 128).
В автоматизованому порядку суддею колегії Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю  ОСОБА_6  у зв`язку із звільненням останньої у відставку (а.с. 134-135). 
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України сторони: позивач  ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Цмокаленко О.С. раніше подане нею апеляційному суду електронною поштою клопотання із додатками (а.с. 136-144), в якому просила відкласти розгляд цієї справи на іншу дату та час через іі зайнятість в цей день і час в режимі відеоконференції в іншій справі в іншому суду в інтересах іншої особи, у даному судовому засіданні не підтримала, просила залишити останнє без розгляду. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: - залишити без розгляду клопотання представника позивача про відкладення розгляду цієї справи через його не підтримання останньою у даному судовому засіданні, - розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3 за присутності представників останніх – адвокатів - Цмокаленко О.С. (позивача – ордер а.с. 94) та ОСОБА_7 (відповідача – ордер а.с. 145).
Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 квітня 2024 року, постановленою протокольно (без виходу до народної кімнати) у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Цмокаленко О.С. про відкладення розгляду цієї справи для надання стороною позивача апеляційному суду будь-яких письмових доказів утримання позивачем свого сина у період перебування останнього у Польщі у цій справі відмовлено.
Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати питання про долучення до матеріалів цієї справи та дослідження будь-яких письмових доказів у цій справі, яке суд першої інстанції у цій справі не розглядав, оскільки сторона позивача ОСОБА_1 – адвокат Цмокаленко О.О. останнього у цій справі у суді першої інстанції взагалі не заявляла (що представник позивача в апеляційному суді на запитання апеляційного суду визнала - ст. 82 ч.1 ЦПК України). Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні. За змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані докази того, що сторона позивача не мала можливості заявити таке клопотання про надання будь-яких письмових доказів утримання позивачем свого сина у період перебування останнього у Польщі у період з листопада 2022 року по квітень 2023 року та у тому числі на суму 22047,96 грн., у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї (тобто поважних причин).
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі: - представника позивача, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що позивач користується захистом у Польщі через військову агресію РФ проти України, за житло позивач не платить, вона, як представник, не знає точно, чи купляла і що саме із їжі або одягу сину позивач в період, коли він жив у неї тимчасово у Польщі, скоріш за все, купляла, але письмових чеків на підтвердження останнього вона, як представник позивача, надати апеляційному суду у даному судовому засіданні не може, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача, керувався ст.ст. 4, 10, 76-82, 141, 247, 258, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України та виходив необґрунтованості позову позивача, відсутності правових підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі - ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (відповідач) є батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (копія а.с. 14).
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2021 року у справі ЄУН 331/3156/21 (копія а.с. 15-18), з урахуванням ухвали суду від 09.07.2021 року про виправлення описки (копія а.с. 19), з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , 2007 р.н., у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття.
На підставі вказаного судового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя видано виконавчий лист №331/3156/21 (а.с. 20), який пред`явлено до виконання в Олександрівський відділ ДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), та відкрито виконавче провадження №66633012 від 30.08.2021 року, про що державним виконавцем постановлена відповідна постанова (а.с. 21).
Постановою заступника начальника відділу ДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.05.2023 року вказаний виконавчий документ передано Центральному відділу ДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (копія а.с. 22).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.05.2023 року (а.с. 24), станом на 29.05.2023 року заборгованість за вказаним вище виконавчим документом складає 26716,50 грн. Заборгованість у сумі 22047,96 грн. утворилася у період з листопада 2022 по квітень 2023 року.
Позиваючись до суду першої інстанції з вказаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що у період з 12.11.2022 по 06.04.2023 року ОСОБА_4  перебував разом із нею у Польщі, що підтверджується відповідними документами дослідженими судом першої інстанції і фактично не заперечувалось сторонами, та у цей період перебував на її утриманні.
Разом з тим, судом першої інстанції було також правильно встановлено, що дитина ОСОБА_4 проживає постійно разом із батьком ОСОБА_3 та перебуває на утриманні останнього. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача суду не надані.
З 12.11.2022 року, у зв`язку із тим, що у м. Запоріжжі активізувалися бойові дії, батьком прийнято рішення відправити сина до матері, яка мешкала у Польщі. Відповідач ОСОБА_3 привіз сина на кордон та передав позивачу ОСОБА_1 . При цьому забезпечив сина грошовими коштами у розмірі 300 Євро, та у подальшому, за період перебування дитини за кордоном, утримував сина шляхом регулярних грошових переказів сину -  ОСОБА_4  у таких розмірах: 12.11.2022 року - 3000,00, грн. (а.с. 52); 01.12.2022 року - 500,00 грн. (а.с. 53); 28.12.2022 року - 5000,00 грн. (а.с. 54); 01.01.2023 року - 1000,00 грн. (а.с. 55); 10.01.2023 року - 4000,00 грн. (а.с. 56); 24.01.2023 року - 500,00 грн. (а.с. 57); 04.02.2023 року - 200,00 грн. (а.с. 58); 17.02.2023 року - 400,00 грн. (а.с. 59); 16.03.2023 року - 1500,00 грн. (а.с. 60), що підтверджується відповідними платіжними документами, дослідженими судом першої інстанції, та вказані обставини не спростовані стороною відповідача належними, допустимими доказами у цій справі.
Також встановлено, що для повернення сина на територію України, відповідачем ОСОБА_3 було залучено сторонню особу, якій видано відповідну довіреність від 20.03.2023 року, якою ОСОБА_1 надала згоду на супровід сина ОСОБА_4 через кордон (копія а.с. 61-62).
Отже, як правильно було встановлено судом першої інстанції, вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що у період лише тимчасового через загострення у м. Запоріжжі ситуації через військову агресію РФ проти України проживання матері разом із сином у Польщі, відповідач дитину не утримував та матеріальної допомоги не надавав.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
Аналогічна вимога мається у п.22 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст.197 СК України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.
Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Так, заявляючи позовну вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з листопада 2022 року по квітень 2023 року, позивач посилалась, що у цей період дитина перебувала разом із нею та на її утриманні, що є обставиною, яка має істотне значення у розумінні ст. 197 СК України, крім того у відповідності до ст. 181 СК України дають підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам у сумі 22047,96 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд першої інстанції правильно при правильно встановлених вищезазначених фактичних обставинах цієї справи вважав необґрунтованими доводи позивача про те, що її слід звільнити від заборгованості з оплати аліментів з огляду на таке.
Аналізуючи зібрані у справі докази та правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася за період з листопада 2022 року по квітень 2023 року, враховуючи лише тимчасове перебування у цей період дитини разом із матір`ю, оскільки дана обставина не є такою, що має істотне значення.
Крім цього, суд першої інстанції правильно врахував, що за цей період дитина також перебувала на утриманні відповідача, тимчасове перебування дитини разом із матір`ю, у даному випадку, було викликано відповідними обставинами (висока загроза обстрілів м. Запоріжжя), а доводи позивача про те, що дитина перебуваючи разом із нею, потребувала відповідного грошового утримання, яке вона начебто здійснювала (оскільки належні, допустимі докази останнього у матеріалах цієї справи взагалі відсутні), свідчить лише про обов`язок матері утримувати свою дитину, не зважаючи на наявність виконавчого документу, та не є аліментами у розумінні СК України, здійсненим нею не на виконання судового рішення про стягнення аліментів, а на власний розсуд.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у судовому засіданні суду першої інстанції не здобуто доказів на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, які б могли бути підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, що за рішенням суду стягнуті з неї на користь сина ОСОБА_4 , 2007 р.н.
За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню у цій справі не підлягає.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  є такими, що фактично дублюють позовні вимоги позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи. Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. 
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, встановлено, що судом першої інстанції оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи, а тому останнє в апеляційному порядку не могло переглядатись і не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.04.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.