КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 757/14022/20                                         Головуючий у суді першої інстанції - Новак Р.В.
Номер провадження № 22-ц/824/3813/2024                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2024 року                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Сукач О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», поданою представником Комісаровою Альоною Вікторівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати,-
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати, який мотивувала тим, що вона з травня 2001 року по серпень 2016 рік працювала в ДП «Донецька залізниця». 
Відповідно до Закону України «Про особливості утворення ПАТ залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року №4442-ІV та постанови КМУ «Про утворення ПАТ «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року №200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця». 
Вказувала, що наказом від 01 серпня 2016 року №11/ДН-лс з нею продовжено трудові відносини у фінансовому секторі відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 
Так, наказом №384-Н регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15 березня 2017 року, встановлено початок простою по причинам, не залежних від робітників з 16 березня 2017 року. 
В подальшому, 25 квітня 2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №206/ДН-ос, ОСОБА_1 звільнено з посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. 
На день звільнення позивача із фінансового сектору відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період червень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 25 квітня 2017 в сумі 23 016, 84 грн без утримання податків та зборів, з яких 977,95 грн (червень 2016 року) + 4 542,74 грн (липень 2016 року) + 281, 78 грн (серпень 2016) + 5 134, 14 грн (березень 2017 року) + 12 080,23 грн (квітень 2017 року), в тому числі компенсація за невикористану відпустку) = 23 016, 84 грн. 
Позивач вважає такі дії відповідача незаконними та просила стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь суму заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 02 серпня 2016 року по час винесення судом рішення в сумі 332 523, 12 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 26 квітня 2017 року по час винесення судом рішення в сумі 361 301, 76 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1   суму заборгованості із заробітної плати, без утримання податків і зборів у розмірі 23 016, 84 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні в сумі 332 523, 12 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 26 квітня 2017 року в сумі 361 301, 76 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 7 227, 13 грн.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід Держави судовий збір в розмірі 6 938 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Укрзалізниця» - Комісарова А.В. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що Донецька дирекція залізничних перевезень за дорученням AT «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особисті справи, трудові книжки та інші документи знаходилися відповідно в їх будівлях в м. Донецьк. Перебування виробничих потужностей структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця», що знаходиться на територіях м. Донецьк і Донецькій області, під контролем незаконних збройних формувань, потребує такого вимушеного, об`єктивного, необхідного та упереджуючого заходу як проведення змін в організації виробництва і праці та, як наслідок, зумовлює припинення трудових відносин з працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Апелянт посилається на висновок Торгово-промислової палати щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.
Разом з тим вказує, що відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» проявила належну дбайливість до працівників, щодо першочерговим наміром вжити заходи по недопущенню ризику їх життю та здоров`ю на території, що контролюються незаконним збройним формуванням.
Представник АТ «Укрзалізниця» зазначає, що втрата контролю і доступу ПАТ «Укрзалізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходяться на територіях міст, в тому числі і м. Донецьк, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звіту, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями і припинення провадження господарською діяльністю, знівелювала можливість відповідача виконати зобов`язання перед працівниками згідно статей 47, 83, 115 та 116 КЗпП України. Дата виходу з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, тобто дата встановлення непереборної сили -  20 березня 2017 року.
Отже, вина регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яка є основною умовою відповідальності за ст. 117 КЗпП України, відсутня, що виключає можливість відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні.
Стосовно стягнення середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням форс-мажорних обставин, посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, постанові Верховного суду від 07 лютого 2020 року у справі №236/396/18, у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18, у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18, у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18, у постанові від 28 березня 2018 року у справі №408/2306/17-ц, а також у справах №408/2445/17-ц, №236/1357/18,№265/9472/18, №323/3736/18, №243/2071/18, 
Апелянт, з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 щодо не передбачення нормами трудового законодавства підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили, не надає свої заперечення в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати і залишає вирішення цього питання на розсуд суд. 
Разом з тим, відповідач заперечує проти позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово- промислової палати України. Проте обставини непереборної сили (форс-мажор) можуть бути підтверджені не тільки сертифікатом, але і іншими належними доказами з урахуванням встановлених обставин справи. А тому Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року хоч і не є сертифікатом, але є належним доказом настання обставин непереборної сили у відносинах між відповідачем та позивачем, які виникли 20 березня 2017 року та тривають по теперішній час.
Тож, апелянт вважає, що вказаний висновок підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу через виникнення обставин непереборної сили. І відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Посилаючись на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості з заробітної плати, характером цієї заборгованості, враховуючи розмір заборгованості, дату її виникнення, ті обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з позовом про її стягнення, апелянт вважає, що також наявні підстави для справедливого та пропорційного зменшення суми стягнення середнього заробітку на розсуд суду.
Враховуючи викладене в апеляційній скарзі та у запереченнях на відзив від 24 січня 2024 року представник АТ «Укрзалізниця» - Комісарова А.В. просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
24 січня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Корсуна Ю.Ю. , відповідно до якого просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та наголошує, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02 грудня 1997 року. 
Крім того, згідно відповіді ТПП України від 25 січня 2019 року №182/2/21-7.3 на адвокатський запит представника позивача, сертифікат про форс-мажорні обставини та висновок щодо унеможливлення виконання зобов`язань є різними за юридичним змістом документами, а тому не може бути належним доказом в даній справі.
Посилається адвокат Корсун Ю.Ю. на висновки, що викладені в постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19, від 23 листопада 2022 року у справі №757/58583/19 та від 20 липня 2023 року у справі №757/8469/21 щодо неможливості застосування статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» до правовідносин щодо відмови у виплаті заробітної плати з посиланням на форс-мажорні обставини. 
Також позивач просить суд не застосовувати зменшення середнього заробітку, однак у разі зменшення, здійснити його не більше ніж на 50 %, оскільки АТ «Укрзалізниця» всіляко намагалось ухилитись від сплати всіх належних ОСОБА_1 виплат, а за час судового розгляду заробітна плата знецінилась та втратила свою покупну спроможність.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду апеляційної інстанції не з`явились.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з травня 2001 року по серпень 2016 рік працювала в ДП «Донецька залізниця». Відповідно до Закону України «Про особливості утворення ПАТ залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 №4442-ІV та постанови КМУ «Про утворення ПАТ «Українська залізниця» від 25.06.2014 №200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця». З позивачем продовжено трудові відносини в ПАТ «Укрзалізниця».
Наказом від 01 серпня 2016 року №11/ДН-лс, з позивачем продовжено трудові відносини у фінансовому секторі відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Наказом Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №384-Н від 15 березня 2017 року, встановлено початок простою по причинам, не залежних від робітників з 16 березня 2017 року (а.с.27, т.1).
Наказом Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №206/ДН-ос від 25 квітня 2017 року позивача звільнено з посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці (а.с.22, 16-19, т.1).
На день звільнення позивача із фінансового сектору відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період червень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 25.04.2017 року в сумі 23016,84 грн. без утримання податків та зборів, з яких 977,95 грн. (червень 2016 року) + 4542,74 грн. (липень 2016 року) + 281,78 грн. (серпень 2016) + 5134,14 грн. (березень 2017 року) + 12080,23 грн. (квітень 2017 року), в тому числі компенсація за невикористану відпустку) = 23016,84 грн.
Суд першої інстанції також встановив, що в день звільнення з роботи, позивачу видано трудову книжку, але не виплачена заборгованість із заробітної плати за період червень-серпень 2016 року та з березня 2017 року по 25.04.2017.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську. З 12 квітня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Луганської та Донецької областей, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», РФ «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором (а.с.174-213, т.1).
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що по теперішній час суми, що належать позивачу, не виплачені відповідачем. Суд зазначив, що з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 25 квітня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Також суд зазначив, що доводи відповідача про те, що з березня 2017 року не надходять документи для перерахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року, є необґрунтованими. 
В оскаржуваному рішенні зазначено, що 16 січня 2018 року ПАТ «Укрзалізниця» надано Науково-правовий висновок № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), згідно з яким вина ПАТ «Укрзалізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні відсутня.
В той же час форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.
Суд наголосив, що Закон України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.ст. 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.
При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд взяв до уваги розрахунки заробітної плати згідно табелів обліку використання робочого часу, особовий рахунок та розрахунки заробітної плати, надані позивачем.
Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважав за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 361 301,76 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні у розмірі 332 523,12 грн.
Крім того, суд вважав за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період червень-серпень 2016 року, березень - квітень 2017 року у загальному розмірі 7 227,13 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційний суд не може погодитись із вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Аналогічна норма міститься статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частинами першою, другою, четвертою, шостою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
На підтвердження заявлених вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати позивач подав роздруківки розрахунку заробітної плати за червень-серпень 2016 року, за березень-квітень 2017 року (а.с.23-26, т.1).
Проте вказані роздруківки не підписані, не містять вказівок на посадову особу, яка їх складала, не завірені жодним чином. Із наведених документів не вбачається джерело їх походження та виконання.
При цьому, у справі установлено, що з 20 березня 2017 року у працівників підприємства - відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати.
В матеріалах справи міститься довідка АТ «Укрзалізниця» від 01 червня 2020 року №912/2 про доходи  ОСОБА_1 , відповідно до якої позивачу у січні 2017 року була нарахована заробітна плата у розмірі 6 249,37 грн (утримано 1218,63 грн, до видачі - 5030,74 грн), у лютому 2017 року була нарахована заробітна плата у розмірі 5520,56 грн (утримано 1076,50 грн, до видачі - 4444,06 грн), у березні 2017 року була нарахована заробітна плата у розмірі 2812,61 грн (утримано 548,46 грн, до видачі - 2264,15 грн), у квітні 0,00 грн (а.с.155, т.1).
Починаючи з квітня 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась, оскільки 25 квітня 2017 року позивач була звільнена з посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України, а також  оскільки рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеним в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено.
Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.
Вказані обставини свідчать про відсутність у підприємства затримки у виплаті заробітної плати  ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про недоведеність існування у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі за спірний період, оскільки надані позивачем відомості (табуляграми) не є належними та допустимими доказами, що підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі підприємства перед ОСОБА_1 у зазначеному у позовній заяві розмірі.
Апеляційний суд, надаючи оцінку наданим позивачем розрахункам заробітної плати за спірний період та виходить з того, що вони не відповідають засадам належності і допустимості доказів, враховує, що відповідач з об`єктивних причин - форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем, а факт виконання певної роботи останнім впродовж спірного періоду будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні частини шостої статті 95 ЦПК України не підтверджений.
Апеляційний суд доходить висновку про відсутність належних, допустимих та достовірних доказів нарахування заробітної плати позивачу за спірний період, оскільки матеріали справи не містять інформації, на підтвердження вказаних вимог.
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18) та від 21 грудня 2020 року у справі № 242/6386/18 (провадження № 61-6648св19).
Аналогічні правові висновки містяться також в постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №431/5197/19.
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19).
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, не перевірив доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Вказана невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права під час оцінки доказів та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог пункту 2, 4 частини першої статті 376 ЦК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки апелянт за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 10 407 грн, а позивач по справі був звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви, то вказаний розмір судових витрат відповідача підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Комісаровою Альоною Вікторівною, задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 відмовити.
Судовий збір, сплачений Акціонерним товариством «Українська залізниця» за подачу апеляційної скарги у розмірі 10 407 грн (десять тисяч чотириста сім гривень) компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови виготовлено 17 червня 2024 року. 
 
Головуючий суддя :                                                          М.А.Яворський  
Судді:                                                                                 Т.Ц.Кашперська                                                             В.О.Фінагеєв