ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 травня 2024 року
справа № 562/600/22
провадження № 51-5343 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
виправданого (в режимі відеоконференції)               ОСОБА_6 , 
захисника (в режимі відеоконференції)                      ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42021184440000031 від 27 травня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2023 року стосовно ОСОБА_6 . 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 грудня 2022 року ОСОБА_6 , визнано невинуватим за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, та виправдано за недоведеністю наявності у його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження у справі № 562/600/22 закрито, у зв`язку з виправданням обвинуваченого.
Цивільний позов потерпілої особи Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області залишено без розгляду.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК, за таких обставин. 
ОСОБА_6 , відповідно до Рішення Здолбунівської міської ради Рівненської області «Про підсумки виборів депутатів Здолбунівської міської ради та міського голови міста Здолбунова і визнання їх повноважень» № 1 від 05 листопада 2015 року, обраний Здолбунівським міським головою.
Маючи повноваження, передбачені ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ОСОБА_6 , будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, з метою заволодіння грошовими коштами місцевого бюджету, які перебували у його відданні, у порушення вимог абз. 2 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», а саме, що преміювання голів обласних, районних і районних у містах рад, їх заступників, сільських, селищних і міських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги, здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці, рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою та всупереч порядку, визначеного Положенням про преміювання, затвердженого рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради від 29 листопада 2006 року за № 432, не вніс на розгляд сесії Здолбунівської міської ради сьомого скликання розпорядження щодо преміювання міського голови з подальшим затвердженням цього розпорядження на сесії міської ради, що у свою чергу завдало збитків бюджету Здолбунівської міської ради у вигляді безпідставної виплати протягом періоду з 01 січня 2019 по 31 жовтня 2020 року міському голові ОСОБА_6 премії на загальну суму 264 784,48 гривень.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 06 червня 2023 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Короткий зміст наведених у касаційних скаргах вимог та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , просить ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2023 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції, в порушення положень ст. 419 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК), не навівши належних, ґрунтованих на законі та обставинах справи мотивів, не вказавши в ухвалі конкретні обставини і факти, що спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи, прийняв незаконне рішення про відхилення апеляційної скарги прокурора та залишення вироку суду першої інстанції без змін, повністю погодившись з таким рішенням. 
Зокрема, прокурор посилається на те, що оскільки показання, викладені у вироку, не відповідають тим, що безпосередньо надані в судовому засіданні, ним було заявлено клопотання про допит обвинуваченого ОСОБА_6 , представників потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також про дослідження письмових доказів у кримінальному провадженні, однак суд апеляційної інстанції, в порушення ч. 3 ст. 404 КПК, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора, формально зазначив про те, що зі змісту журналів судових засідань, які містяться в матеріалах кримінального провадження, не встановлено, що судом першої інстанції допущено істотні порушення при дослідженні доказів. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- відмовивши у задоволенні вказаного клопотання, позбавив прокурора його права довести подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, форму вини, мотив та мету, тобто реалізувати процесуальні повноваження прокурора, та як наслідок, поза увагою апеляційного суду залишилися показання представників потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , які в місцевому суді вказали, що дійсно ОСОБА_6 в період 2019-2020 років отримав премію з порушенням чинного законодавства та нормативних актів, що завдало шкоди місцевому бюджету, у зв`язку з чим ними було подано цивільний позов про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди; 
- незважаючи на те, що прокурором оскаржувалося невірне викладення судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_13 , погодився з позицією місцевого суду, безпосередньо не допитавши останню; 
- не навівши обґрунтованих мотивів, погодився з висновком місцевого суду про те, що преміювання міського голови ОСОБА_6 не здійснювалося поза межами фонду преміювання та фонду економії заробітної плати створеного на місяць, а відтак фактично шкоди місцевому бюджету не завдано.
Крім цього прокурор вказує, що підставою для визнання доказів недопустимими вказано порушення вимог ст. 216 КПК, оскільки прокурор не вирішив питання щодо скерування кримінального провадження для розслідування до належного правоохоронного органу (органу досудового розслідування територіального підрозділу поліції) в порядку ч. 7 ст. 214 КПК, у зв`язку з чим усі процесуальні дії, що були здійснені Здолбунівською окружною прокуратурою в період з 27 травня 2021 року по 30 серпня 2021 року визнані недопустимими доказами, проте, на його думку, визнання усіх доказів зібраних стороною обвинувачення у конкретному кримінальному провадженні недопустимими, не відповідає змісту положення, закріпленого у п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК.
Зазначає, що:
- у випадку коли мало місце процедурне порушення законодавства, яке не спричинило будь-яких порушень прав людини, посилання на необхідність застосування концепції «належної правової процедури» є безпідставним, у зв`язку з чим вважає, що довідка спеціаліста від 20 липня 2021 року та висновок судової економічної експертизи від 30 вересня 2021 року визнані недопустимими доказами незаконно та необґрунтовано, при цьому на обґрунтування своєї позиції посилається на постанову Верховного Суду у справі № 761/34746/17; 
- ні вирок місцевого суду, ні заперечення сторони захисту на апеляційну скаргу прокурора, ні ухвала суду апеляційної інстанції не містять аргументів про порушення будь-яких конвенційних або конституційних прав, свобод чи інтересів ОСОБА_6 в результатів здійснення ряду слідчих дій саме процесуальним прокурором. 
Також прокурор звертає увагу на те, що однією з підстав для оскарження вироку суду першої інстанції було істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, а саме: 
- статтею 23 КПК визначено, що суд досліджує докази безпосередньо, а недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження; 
- матеріали кримінального провадження не містять технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання від 24 листопада 2022 року, під час якого розглядалися клопотання сторони захисту та позиція сторони обвинувачення; 
- звукозаписи інших судових засідань, в яких допитувався ОСОБА_6 , ряд свідків, у тому числі ОСОБА_13 , свідчення якої, викладені у вироку, оспорювалися прокурором, досліджувалися матеріали кримінального провадження, проведено судові дебати та проголошено вирок, є неналежності якості, оскільки їх неможливо прослухати;
- в порушення п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК, при винесенні виправдувального вироку не роз`яснено строк і порядок набрання ним законної сили та його оскарження, а також порядок отримання його копії, що, на думку прокурора, призводить до порушення права особи на перегляд судових рішень;
- з вироку, отриманого прокурором після виходу суду з нарадчої кімнати, вбачається, що резолютивна частина вироку істотно відрізняється від тексту судового рішення, наявного в матеріалах провадження та внесеного в Єдиний державний реєстр судових рішень, зокрема в резолютивній частині вироку, наявного в матеріалах, міститься текст, який не оголошувався місцевим судом при проголошенні судового рішення, а відтак, на думку прокурора, суд першої інстанції самостійно, у спосіб, не передбачений КПК, змінив текст резолютивної частини вироку від 19 грудня 2022 року, додатково вирішив питання щодо закриття кримінального провадження з підстав виправдання обвинуваченого, зазначивши порядок отримання судового рішення, порядок і строки його оскарження. 
Як зазначає прокурор:
- суд апеляційної інстанції зазначені фактичні обставини у кримінальному провадженні до уваги не взяв, належної оцінки цим доказам не дав, натомість зробив висновок про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення; 
- допущене судом апеляційної інстанції істотне порушення вимог кримінального процесуального закону призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
На зазначену касаційну скаргу виправданий ОСОБА_6 подав заперечення, у яких, посилається на необґрунтованість та безпідставність зазначених у скарзі прокурора доводів. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити;
- виправданий ОСОБА_6 та його захисник  ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК.
Відповідно до ч 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається зі змісту статті 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК вбачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Тобто, суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 вищезазначених норм закону не дотримався.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор, крім іншого, посилався на те, що: 
- у матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 24 листопада 2022 року, під час якого розглядались клопотання сторони захисту та позиція сторони обвинувачення;
- наявний у матеріалах провадження звукозапис інших судових засідань, під час яких допитувались свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_6 , досліджувались матеріали кримінального провадження, проведено судові дебати та проголошено вирок, неможливо прослухати через його неналежну якість; 
- суд першої інстанції, в порушення ч. 1 ст. 22 КПК, згідно якої кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороно обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, взявши до уваги лише докази сторони захисту та безпідставно відкинувши усі докази сторони обвинувачення, та ухваливши виправдувальний вирок з цих підстав, порушив вказані принципи; 
- резолютивна частину вироку, отриманого прокурором після виходу суду із нарадчої кімнати, істотно відрізняється від тексту судового рішення, наявного в матеріалах кримінального провадження та внесеного до Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме міститься текст, який не оголошувався місцевим судом при проголошенні вироку;
При цьому, у своїй апеляційній скарзі прокурор заявив клопотання про повторний допит обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_13 та просив дослідити аудіозаписи судового засідання із показаннями представників потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та повторно дослідити ряд письмових доказів. 
У задоволенні зазначеного клопотання судом апеляційної інстанції було відмовлено. 
Разом з цим, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, суд апеляційної інстанції, в порушення положень, передбачених п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, своє рішення в цій частині доводів прокурора, з огляду на неможливість прослуховування звукозапису через його неналежну якість, про що зазначалось в апеляційній скарзі та, що і було встановлено судом апеляційної інстанції, не перевірив, не спростував, та як наслідок належним чином не мотивував свого рішення в цій частині. 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 22 КПК передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Статтею 23 КПК визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Зокрема, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції, навівши висновки про те, що ході апеляційного розгляду як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, було підтверджено, що їм було надано право в умовах відкритого, гласного судового розгляду, здійснити допит свідків та дослідити письмові докази у провадженні, тобто реалізація їх процесуальних прав судом обмежена не була (що не оскаржувалося сторонами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції), в тому числі з огляду на положення, передбачені ст. 22 КПК, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо неналежної якості звукозапису судових засідань під час яких допитувались свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_6 , досліджувались матеріали кримінального провадження, проведено судові дебати та проголошено вирок, з огляду на те, що неможливо прослухати зазначений звукозапис через його неналежну якість, при тому, що прокурор вказував, що суд першої інстанції у вироку не повністю висвітлив показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також не правильно відтворив показання свідка ОСОБА_13 .
Крім цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що не є підставою для скасування вироку вручення прокурору чорнового варіанту (проекту) вироку, оскільки не встановлено відмінностей у тексті оскаржуваного судового рішення, який знаходиться у матеріалах цього кримінального провадження, та який внесений в Єдиний державний реєстр судових рішень.
Однак, констатуючи про неналежну якість звукозапису, яка могла виникнути з технічних підстав, суд апеляційної інстанції не навів обґрунтувань, яким чином було здійснено перевірку відповідності проголошеного місцевим судом тексту вироку з наявним у матеріалах провадження та внесеного до Єдиного державного реєстру судових рішень, про що також вказував прокурор.
Залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції і доводи касаційної скарги прокурора щодо відсутності у матеріалах провадження технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 24 листопада 2022 року.
Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки вищенаведені порушення, в тому числі з огляду на необхідність дотримання такої загальної засади як безпосередність дослідження доказів (ст. 23 КПК), могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), що також могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ст. 438 КПК, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
З урахуванням викладеного, Верховний Суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам касаційної скарги прокурора, оскільки оцінка таким доводам може бути надана після усунення зазначених істотних порушень вимог КПК. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати вищенаведене та постановити законне і обґрунтоване рішення.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора  ОСОБА_8 задовольнити частково. 
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2023 року стосовно ОСОБА_6 - скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                           ОСОБА_3