ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2024 року 
м. Київ
справа № 757/36695/20-ц
провадження № 61-17182св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Дмитро Андрійович, на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: 
Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В., та акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року у складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду 
з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладу, процентів та штрафних санкцій.
2.           Позов обґрунтований тим, що 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN25000735906798, на виконання якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 та внесено 
13 053,20 дол. США.
3.           01 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN10000011925743 (Копілка дітям), на виконання якого відкрито рахунок № НОМЕР_2 .
4.           Відповідно до довідки банку від 29 вересня 2014 року № 33278833 залишок коштів на рахунку № НОМЕР_2 становив 15 876,57 грн.
5.           Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя рахунки позивачів було заблоковано, а нарахування процентів припинено.
6.           За умовами договору № SAMDN10000011925743 отримувачем вкладу 
є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вступає у володіння вкладом на наступний день після досягнення 18-річного віку за умови пред`явлення нею паспорта та договору.
7.           14 серпня 2020 року ОСОБА_2 особисто у приміщенні відділення банку після її ідентифікації, подала заяву про розірвання договору 
№ SAMDN10000011925743 та видачу коштів.
8.           18 серпня 2020 року банк отримав заяви позивачів про розірвання депозитних договорів, видачу вкладів та процентів за вкладами, однак станом на 26 серпня 2020 року ці вимоги не виконані.
9.            ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остаточно сформувавши позовні вимоги, просили суд:
розірвати депозитний договір від 14 червня 2013 року 
№ SAMDN25000735906798  та стягнути з банку на користь ОСОБА_1 за цим договором суму вкладу - 13 053,20 дол. США; нараховані, але не зняті проценти - 983,09 дол. США; не нараховані проценти з 15 березня 2014 року до 09 грудня 2020 року - 8 584,54 дол. США; три проценти річних за період 
з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року - 193,88 дол. США; пеню за період з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 31 860,20 дол. США;
розірвати депозитний договір від 01 березня 2007 року 
№ SAMDN10000011925743 та стягнути з банку на користь ОСОБА_2 за цим договором: суму вкладу (залишок на рахунку № НОМЕР_2 ) - 
15 876,57 грн; три проценти річних за період з 21 серпня 2020 року 
до 09 грудня 2020 року - 144,85 грн; пеню за період з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 52 868,98 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10.        Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 
2022 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором 
від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735906798: 13 053,20 дол. США вкладу; 983,09 дол. США нарахованих, але незнятих відсотків; 
10 516,23 дол. США ненарахованих відсотків за період з 15 березня 2014 року до 16 червня 2022 року; 193,88 дол. США три проценти річних за період 
з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року та 400 000 грн пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 
з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 за договором 
від 01 березня 2007 року № SAMDN10000011925743 15 876,57 грн вкладу (залишок на рахунку № НОМЕР_2 ) та три проценти річних за період 
з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року у розмірі 144,85 грн. 
Вирішено вважати розірваними з 15 вересня 2022 року депозитні договори 
від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735906798 та від 01 березня 
2007 року № SAMDN10000011925743. В іншій частині позову відмовлено.
11.        Задовольняючи вимоги позивачів про розірвання депозитних договорів, суд першої інстанції вказав, що відповідно до пункту 17 договору 
№ SAMDN10000011925743 договір припиняється з виплатою вкладнику усієї суми вкладу та процентів. Крім того, зазначив, що подані позивачами заяви про розірвання договорів не відповідають вимогам законодавства України, зокрема Правилам зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267.
12.        Встановивши факт невиконання банком обов`язку щодо повернення належних позивачам коштів, суд дійшов висновку, що кошти мають бути повернені на виконання депозитних договорів.
13.        Перевіривши наданий представником позивачів розрахунок, суд першої інстанції погодився з ним в частині розрахунку процентів та трьох процентів річних, але вважав, що для нарахування пені помилково взята базою сума утримуваних банком коштів (вклад та проценти), а не сума процентів, що суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду. 
14.        Навівши власний розрахунок, суд визначив розмір пені за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735906798 в сумі 38 292,73 дол. США, зменшивши його до 400 000 грн, як приблизний гривневий еквівалент процентів за договором № SAMDN25000735906798.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
15.        Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення ненарахованих процентів, пені, розірвання депозитного договору від 14 червня 2013 року 
№ SAMDN25000735906798, а також в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про розірвання договору від 01 березня 2007 року № SAMDN10000011925743 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за період з 15 березня 
2014 року до 20 серпня 2020 року в сумі 8 197,50 дол. США.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення пені, розірвання депозитного договору від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735906798 та у задоволенні вимог ОСОБА_2 про розірвання договору від 01 березня 2007 року 
№ SAMDN10000011925743 відмовлено. В іншій оскарженій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
16.        Відмовляючи у вимогах про розірвання депозитних договорів, апеляційний суд вказав, що оскільки повідомлення позивачів про розірвання договорів банк отримав 18 серпня 2020 року, то вони є розірваними 
із 21 серпня 2020 року, а з моменту розірвання договорів нарахування передбачених ними процентів припиняється.
17.        Приймаючи рішення про стягнення процентів у розмірі 
8 197,50 дол. США, апеляційний суд вважав, що вони підлягають стягненню за період з 15 березня 2014 року до 20 серпня 2020 року.
18.        Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 за договором від 14 червня 2013 року 
№ SAMDN25000735906798 вкладу у розмірі 13 053,20 дол. США; нарахованих, але незнятих процентів - 983,09 дол. США, трьох процентів річних за період 
з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року - 193,88 дол. США. 
19.        Відмовивши в частині вимог про стягнення пені за порушення прав споживачів банківських послуг на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд вказав, що такі вимоги заявлені за період з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року, тобто після припинення договірних відносин позивачів з банком.
20.        Також апеляційний суд дійшов висновку, що переведення боргу 
АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Фінілон» за депозитними договорами не створює правових наслідків для позивачів, оскільки договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений без письмової згоди позивачів та є нікчемним в силу положень частини першої статті 520, частини першої статті 654, частини другої статті 1059 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21.        У касаційній скарзі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Д. А., просять постанову Київського апеляційного суду 
від 19 жовтня 2023 року скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
22.        У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк»просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року в частині задоволених вимог скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
23.        30 листопада 2023 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Д. А., подали касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року.
24.        Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Д. А., витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у лютому 2024 року надійшли до Верховного Суду.
25.        20 грудня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року.
26.        Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк», відмовлено 
у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання оскаржених судових рішень.
27.        Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
28.        Підставою касаційного оскарження судового рішення  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Д. А., зазначають неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 25 січня 
2022 року у справі № 761/16124/15, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, Верховного Суду від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, 
від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19, від 26 квітня 2022 року 
у справі № 539/4098/18, від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18, Верховного Суду України 
від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
29.        Вважають, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неможливість нарахування пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з розірванням депозитного договору після отримання банком заяви вкладника про його розірвання, а твердження банку та висновок апеляційного суду, про те, що договір є розірваним 
з моменту звернення позивачів до банку із відповідною заявою 
є безпідставними.
30.        Вказують на помилковість висновку апеляційного суду про те, що укладені між сторонами договори банківських вкладів є розірваними, оскільки саме по собі звернення позивачів із заявою до банку про розірвання договорів не може свідчити про їх розірвання, адже їх умовами передбачено припинення дії після виплати клієнту всієї суми вкладу разом з процентами.
31.        Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 січня 2019 року 
у справі № 355/385/17, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, 
від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2021 року у справі № 705/3876/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
32.        Вказує, що суди не надали належної правової оцінки доказам, наявним у справі, які свідчать про відсутність у банку зобов`язань перед позивачами.
33.        Крім того банк не є належним відповідачем, яким має бути ТОВ «ФК «Фінілон».
Відзиви на касаційні скарги не подано
 
Обставини справи, встановлені судами
34.        14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN25000735906798, на виконання якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 та внесено 13 053,20 дол. США.
35.        01 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN10000011925743 (Копілка дітям), на виконання якого відкрито рахунок № НОМЕР_2 .
36.        Згідно з пунктом 1 депозитного договору № SAMDN10000011925743 при умові виконання пункту 5 цього договору сумою вкладу і нарахованими процентами за вкладом розпоряджається ОСОБА_2 .
37.        Згідно з пунктом 5 депозитного договору № SAMDN10000011925743 отримувач вступає у володіння вкладом на наступний день після досягнення 18-ти річного віку і може розпоряджатися вкладом при пред`явленні паспорта та договору. До цього моменту вкладом розпоряджається вкладник.
38.        Відповідно до довідки банку від 29 вересня 2014 року № 33278833 залишок коштів на рахунку № НОМЕР_2 становив 15 876,57 грн.
39.        Листами від 29 лютого 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160222/2289 та 
№ 20.1.0.0.0/7/20160222/2294 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про припинення діяльності банку на території АР Крим.
40.        14 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» 
із заявою про розірвання депозитного договору № SAMDN25000735906798 та вимогою про виплату належних їй коштів.
41.        14 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» 
із заявою про розірвання договору № SAMDN10000011925743 та вимогою видати належні їй кошти.
42.        Між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року та електронного Додатку № 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, щодо переведення боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 14 121,89 дол. США та 
16 103,62 грн на ТОВ «ФК «Фінілон».
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
43.        Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
44.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
45.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
46.        Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
47.        Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
48.        Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
49.        Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
50.        Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно 
з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу 
і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
51.        Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів банківських вкладів, Договір банківського вкладу укладається на  умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від  його  виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших 
умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові  на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. 
52.        У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
53.        Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
54.        Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
55.        У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
56.        Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
57.        У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального 
суб`єкта - споживача.
58.        У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
59.        Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участю споживача.
60.        Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
61.        За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
62.        Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
63.        Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
64.        Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
65.        Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх 
в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
66.        Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
67.        За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
68.        Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
69.        Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
70.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року 
у справі № 916/190/18 вказано, що законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
71.        Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі 
№ 363/3965/15 дійшов висновку, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона 
є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
72.        У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі 
№ 363/3965/15 також вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. В постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
73.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 вказала, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 
ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.
74.        У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі 
№ 321/1260/19 вказано, що у справі, яка переглядається, позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 13 листопада 2014 року, тобто договір вважається розірваним з урахуванням положення пункту 5 договору, за яким у сторін є право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору), а саме - 15 листопада 2014 року. Встановивши, що договір депозиту є розірваними з 15 листопада 2014 року, суди не врахували, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про стягнення процентів за період з 16 листопада 
2014 року до 01 серпня 2019 року. Крім того, у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу з 15 листопада 2014 року за письмовою вимогою вкладника між сторонами припинено правовідносини з цього договору, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
75.        Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі 
№ 132/4437/18 зазначив, що у пункті 16 договору від 12 березня 2010 року 
№ SAMDN01000709783980 (вклад «Депозит VIP») сторони домовилися, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору»; - суд першої інстанції встановив, що вимога щодо розблокування депозитних рахунків та повернення суми вкладів і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договору, була заявлена позивачем в претензії від 14 лютого 2015 року, яку банк отримав 24 лютого 2015 року; - правильним є висновок судів про те, що договір банківського вкладу від 12 березня 2010 року вважається розірваним з 26 лютого 2015 року на письмову вимогу вкладника; - за таких обставин відсутні підстави для стягнення пені по несплаті відсотків по депозиту розмірі 51,63 євро, нарахованих за період з 30 листопада 
2018 року (момент звернення із позовом) до 20 червня 2019 року (дата прийняття постанови судом апеляційної інстанції), оскільки у зв`язку 
з розірванням договору банківського вкладу з 26 лютого 2015 року на письмову вимогу вкладника між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини; - у зв`язку з цим суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про стягнення пені по несплаті відсотків за депозитом, нарахованих за період з 30 листопада 2018 року до 20 червня 2019 року.
76.        У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі 
№ 175/4055/19 вказано, що 27 червня 2014 року позивач звернувся до АТ КБ «Приват Банк» із вимогою про повернення вкладу за договором від 06 липня 2012 року і договір депозиту вважається розірваним з 29 червня 2014 року. Оскільки договір депозиту є розірваними з 29 червня 2014 року, суди не врахували, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 30 червня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу з 29 червня 2014 року за письмовою вимогою вкладника між сторонами припинено правовідносини за цим договором, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Суди наведеного не врахували та зробили помилковий висновок про наявність підстав для часткового задоволення цих позовних вимог.
77.        Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі 
№ 757/49837/20-ц зазначив, що враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо розірвання 22 січня 2019 року договору банківського вкладу від 22 січня 2018 року № SAMDNWFD0071832919501 на підставі заяви позивача від 15 січня 2019 року про повернення банківського вкладу у зв`язку із закінченням строку його дії, стягнення на її користь суми вкладу та нарахованих процентів за період дії договору (до 22 січня 
2019 року), а також положення частини другої статті 653 ЦК України, відсутні правові підстави для стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 23 січня 2019 року до 10 листопада 2020 року (згідно з заявленими позовними вимогами), оскільки договірні відносини між сторонами припинилися за ініціативою позивачки, а з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» після припинення 
у січні 2019 року договірних (споживчих) відносин між сторонами.
78.        У постанові від 06 вересня 2023 року в справі № 757/35447/20-ц, Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, вказав, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині визнання договорів розірваними, стягнення з відповідача на користь позивача процентів, наведених у розрахунку позивача після 10 липня 2020 року, та пені, оскільки з моменту розірвання (припинення) договору пеня згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується, як і припиняється нарахування передбачених договором процентів.
79.        У справі, яка переглядається, встановлено, що в пункті 5 договору банківського вкладу від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735906798, пункті 2 депозитного договору від 01 березня 2007 року 
№ SAMDN10000011925743 (Копілка дітям) сторони домовилися, що вони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати його розірвання.
80.        18 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 14 серпня 2020 року про розірвання депозитних договорів та виплату належних їм коштів.
81.        Вищенаведені заяви позивачів з вимогою повернути вклади відповідають частині третій статті 651 ЦК України, згідно з якою у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір 
є відповідно розірваним.
82.        Встановивши, що 18 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяви ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 від 14 серпня 2020 року, в яких було заявлено вимоги про повернення вкладів з нарахованими процентами, 
у зв`язку з чим укладені між сторонами договори банківських вкладів вважаються припиненими, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині визнання договорів розірваними та стягнення з відповідача пені, оскільки з моменту розірвання (припинення) договорів пеня згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується, як 
і припиняється нарахування передбачених договором процентів.
83.        Водночас з огляду на те, що в порушення своїх зобов`язань відповідач тривалий час не виконував вимоги вкладників щодо повернення коштів, 
в даному випадку права та інтереси позивачів забезпечуються статтею 625 
ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачів трьох процентів річних, передбачених частиною другою вказаної статті.
84.        Апеляційний суд, погодившись із судом першої інстанції про стягнення 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735906798 вкладу у розмірі 13 053,20 дол. США, 983,09 дол. США нарахованих, але незнятих процентів, 193,88 дол. США трьох процентів річних за період з 21 серпня 2020 року до 09 грудня 2020 року, обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення 
з банку на користь ОСОБА_1 , правильно обмеживши їх стягнення періодом із 15 березня 2014 року до 20 серпня 2020 року.
85.        З цих мотивів не підлягають врахуванню узагальнені доводи касаційної скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Д. А., щодо помилковості висновку апеляційного суду про відмову у стягненні пені відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону України «Про захист прав споживачів» та щодо розірвання депозитних договорів з моменту звернення позивачів до банку із відповідною заявою.
86.        Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що воно 
є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, за яким фінансова компанія стала новим боржником за спірними договорами банківських вкладів, є безпідставними з огляду на сталу судову практику з цього питання, зокрема відповідні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі 
№ 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня 2021 року у справі 
№ 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, 
від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 06 вересня 2023 року у справі № 757/35447/20, від 26 лютого 2024 року у справі № 757/52674/21-ц.
87.        За встановлених обставин, висновки судів по суті вирішення спору, щодо встановлення належного відповідача та нікчемності правочинів не суперечать висновкам, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 25 січня 
2022 року у справі № 761/16124/15, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2021 року у справі № 705/3876/18, від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19, 
від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, від 08 червня 2022 року 
у справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18, Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, 
від 07 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року 
у справі № 6-1881цс16.
88.        Суди належним чином виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримали вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір в частині яка є предметом касаційного перегляду.
89.        Незгода заявників із висновками судів щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
90.        Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
91.        Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 
92.        Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
93.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
94.        Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційних проваджень, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
95.        Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 
ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дугінов Дмитро Андрійович, акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
2.           Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович