УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 198/141/23
провадження № 61-4681ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби та Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури 1 085 400,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02 червня 2018 року розпочато кримінальне провадження № 12018040620000112 відносно нього. 10 липня 2018 року було проведено обшук за місцем проживання позивача. 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України. 28 вересня 2018 року заступником військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України Жовновач О. М. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , внесеному в ЄРДР за № 12018040620000112 від 02 червня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України.
09 жовтня 2018 року на підставі обвинувального акту ухвалою Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області по кримінальному провадженню № 12018040620000112 призначено судовий розгляд. ОСОБА_1 вину у вчиненні злочину не визнавав, посилаючись на незаконність його притягнення до кримінальної відповідальності та фальсифікацію доказів у справі. Сторона обвинувачення, в особі військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, не маючи жодних доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, почали навмисно затягувати розгляд справи судом. Група прокурорів у кримінальному провадженні змінювалася одинадцять разів, а нові прокурори прибували в судові засідання не підготовленими та не володіли обставинами справи, що призвело до порушення всіх розумних строків її розгляду, 24 рази на з`являлись в судові засідання.
Весь час працівники прокуратури приїздили до військової частини № НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_1 , де позивач проходив військову службу за контрактом, викликали його в кабінет командира військової частини та в його присутності тиснули на нього, погрожуючи звільненням та не продовженням контракту на військову службу, намагалися змусити ОСОБА_1 визнати свою причетність до кримінального правопорушення, якого він не вчиняв.
Вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року ОСОБА_1 у пред`явленому за частиною першою статті 309 КК України обвинуваченні визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року вирок Юр`ївського районного суду від 27 травня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де в підготовчому судовому засіданні 18 грудня 2020 року суд за клопотанням прокурора ухвалою повернув обвинувальний акт з додатками для внесення до нього змін.
В подальшому постановою прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 08 квітня 2021 року кримінальне провадження № 12018040620000112 від 02 червня 2018 року закрито на підставі пункту 3 частиною першою статті 284 КПК України, тобто у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. 
20 квітня 2021 року відносно співробітника поліції ОСОБА_2 , який проводив оперативно-розшукову діяльність зі збору доказів у кримінальному провадженні №  12018040620000112, внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України (службове підроблення), а ухвалою Юр`ївського районного суду від 13 жовтня 2021 року ОСОБА_2. за обвинувальним актом відносно вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено.
Фальсифікація органами досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, затягування стороною обвинувачення судового розгляду в період з 02 червня 2018 року по 08 квітня 2021 року вказують на грубе порушення його права на проведення досудового слідства та розгляду справи упродовж розумного строку. Протиправними діями органів державного обвинувачення позивачу завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та члені сім`ї, в приниженні честі та гідності, а також ділової репутації людини, громадянина та військовослужбовця. Протягом тривалого часу його життя було цілеспрямовано на захист порушених органами держави його прав та свобод, які йому гарантовані державою. Безвідповідальне ставлення органів обвинувачення до виконання своїх посадових обов`язків, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та навмисне затягування розгляду справи в суді завдало йому сильних, як фізичних так і моральних страждань, а усвідомлення того, що за цим стоять державні органи, які повинні не порушувати, а захищати права громадянина, знищувало віру у справедливість. Крім того, у зв`язку із його кримінальним переслідуванням, тяжких душевних страждань зазнали члени його сім`ї, які вимушені були змінити свій звичайний уклад життя, виправдовуватися, пояснювати знайомим та своїм колегам, що позивач не «злодій».
Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21  лютого 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 450 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати у справі віднесено на рахунок держави. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
позовні вимоги містять обґрунтування підстав відшкодування моральної шкоди з тих мотивів, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 02 червня 2018 (дата внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про можливе вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення) до 08 квітня 2021 року (дата прийняття прокурором постанови про закриття кримінального провадження), тобто 34 місяці. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року мінімальна заробітна плата визначена на рівні 6 700,00 грн, тому мінімальний гарантований розмір відшкодування шкоди становить 227 800,00 грн (34 х 6700,00 грн);
під час судового розгляду у кримінальному провадженні №  12018040620000112 за обвинуваченням ОСОБА_1 прокурори військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, які підтримували державне обвинувачення, недобросовісно використовували процесуальні права, що спричинило затягування розгляду справи, зокрема неодноразово заявляли безпідставні відводи головуючому судді та іншим суддям Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області, подавали клопотання про відкладення судового розгляду з метою зміни обвинувачення, спочатку доволі тривалий час не надавали обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням, що стало підставою для відкладення судових засідань та встановлення судом граничних строків для вчинення такої процесуальної дії, однак надалі обвинувачення так і не було змінено. Внаслідок цього позивач протягом майже трьох років фактично перебував у невизначеному стані, у зв`язку з чим його права обмежувались;
протягом цього періоду ОСОБА_1 був обмежений у вільному пересуванні, змушений з`являтись до органів досудового розслідування та відвідувати судові засідання, за власний кошт уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом, добирався до органів поліції, прокуратури та суду, які розташовані в іншій місцевості. Безпідставне перебування ОСОБА_1 в статусі підозрюваного та обвинуваченого в будь-якому випадку змінило звичайний уклад його життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на свій захист та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння;
проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 в сільській місцевості вплинуло на його репутацію серед сусідів та інших мешканців села. До того ж дозвіл на обшук надано виходячи з показань свідків, сфальшованих представником правоохоронного органу, що додатково викликало відчуття несправедливості та розчарування в діяльності таких органів, які навпаки покликані захищати права громадян, а не порушувати їх;
11 жовтня 2019 року прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення згідно з частиною другою статті 172-15 КУпАП за недбале ставлення до військової служби через його нез`явлення 06 серпня 2019 року до військової частини для здачі нормативів з фізичної підготовки. Однак постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 в цей день з поважних причин не з`явився на службу, оскільки був викликаний до суду для розгляду кримінального провадження № 12018040620000112, про що попередив командування частини. Крім того, здача нормативів з фізичної підготовки 06 серпня 2019 взагалі не відбувалась через погані погодні умови. Суд зазначив, що протокол про адміністративне правопорушення складений після спливу двох місяців з моменту неявки позивача для здачі нормативів з фізичної підготовки, тому прокурори військової прокуратури, які підтримували державне обвинувачення, за будь-яких умов не могли не знати про те, що 06 серпня 2019 року було призначене судове засідання у кримінальному провадженні з обов`язковою явкою обвинуваченого. Цим діям органів прокуратури суд розцінив як елементи тиску на позивача;
враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, значну тривалість розгляду справи (майже три роки), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, з урахуванням вимог виваженості та справедливості розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 450 000,00 грн.
Апеляційний суд погодився з цими висновками суду першої інстанції з мотивів наведених у рішенні суду, зазначив, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
27 березня 2024 року представник Офісу Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, представник Офісу Генерального прокурора зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, від 10 листопада 2021 року у справі №  346/5428/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №  688/2479/16-ц, постанові Верховного Суду України від 02 лютого 2015 року у  справі № 6-2203цс15.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно обрахували період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме з 02 червня 2018 року, так як розмір моральної шкоди необхідно обраховувати з моменту повідомлення позивачу про підозру - 21 вересня 2018 року, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом у розмірі 6 500,00 грн, який становить 30 міс. 18 днів.
Розмір відшкодування моральної шкоди суди мали визначити залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір моральної шкоди не може призводити до незаконного збагачення. Суди при визначенні розміру моральної шкоди у розмірі 450 000,00 грн, який більш ніж мінімально встановленого законом, не встановили наявність самої моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною шкодою, судові рішення не містять мотивів обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди, не зазначено розрахунок такої шкоди.
Заявник не погоджується також з твердженнями суду про необґрунтовані відводи прокурорів складу суду при розгляді кримінальної справи, порушення розумних строків розгляду справи, оскільки прокурори користуючись процесуальним правом мають право на заявлення відводу, таке рішення має вирішуватися при розгляді самої заяви про відвід, а порядок розгляд справи належить виключно до компетенції суду. Витрати позивача на правничу допомогу та переїзд не впливають на розмір моральної шкоди, а відносяться до майнових витрат. Кримінальним процесуальним кодексом не заборонено проведення слідчих дій, тому посилання позивача на втрату репутації через проведення слідчих дій відносно нього є безпідставними. Матеріалами справи не підтверджено про тиск з боку слідства щодо позивача, крім того він не був позбавлений оскаржити дії чи бездіяльність прокурора в порядку КПК України.
Офіс Генерального прокурора у відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що адміністративне провадження відносно позивача закрито за відсутністю складу правопорушення, тому підстав на відшкодування шкоди на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі, оскільки ним не приймались будь-які рішення щодо позивача, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Належним відповідачем є орган, діями якого завдано шкоди.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що 02 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040620000112 внесені відомості за частиною першою статті 309 КК України про кримінальне правопорушення, зокрема, що ОСОБА_1 зберігає за місцем свого мешкання наркотичну речовину «марихуану», та розпочато досудове розслідування.
10 липня 2018 року за адресою місця проживання позивача по АДРЕСА_1 з дозволу слідчого судді Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області проведено обшук. Підставами для постановлення ухвали слідчого судді стали показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
11 жовтня 2019 року прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення згідно з ч. 2 ст. 172-15 КУпАП за недбале ставлення до військової служби через його нез`явлення 06 серпня 2019 року до військової частини для здачі нормативів з фізичної підготовки. Однак, постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 в цей день з поважних причин не з`явився на службу, оскільки був викликаний до суду для розгляду кримінального провадження №12018040620000112, про що попередив командування частини. Крім того, здача нормативів з фізичної підготовки 06 серпня 2019 року взагалі не відбувалась через погані погодні умови. У справ встановлено, що протокол про адмінправопорушення складений після спливу двох місяців з моменту неявки позивача для здачі нормативів з фізичної підготовки, тому прокурори військової прокуратури, які підтримували державне обвинувачення, за будь-яких умов не могли не знати про те, що 06 серпня 2019 року було призначене судове засідання у кримінальному провадженні з обов`язковою явкою обвинуваченого.
Вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року у справі № 198/684/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому за частиною першою статті 309 КК України обвинуваченні у кримінальному провадженні № 12018040620000112, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 червня 2018 року, та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року вказаний вирок Юр`ївського райсуду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де в підготовчому судовому засіданні 18 грудня 2020 року Юр`ївський районний суд за клопотанням прокурора ухвалою повернув обвинувальний акт з додатками для внесення до нього змін.
Постановою прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 08 квітня 2021 року кримінальне провадження № 12018040620000112 закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 відбулось з реабілітуючих обставин.
20 квітня 2021 року відносно співробітника поліції ОСОБА_2 , який проводив оперативно-розшукову діяльність зі збору доказів у кримінальному провадженні №  12018040620000112, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за ознаками частиною першою статті 366 КК України (службове підроблення), а ухвалою Юр`ївського райсуду від 13 жовтня 2021 його звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що, будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, з метою створення штучних показників у роботі щодо кількості допитаних у кримінальному провадженні № 12018040620000112 свідків, без фактичного проведення слідчих дій, від свого імені склав та видав завідомо неправдиві офіційні документи - протоколи допиту свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у яких власноручно виклав показання вказаних осіб з приводу причетності ОСОБА_1 до незаконного зберігання наркотичних речовин та долучив документи до матеріалів кримінального провадження.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
У статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення (пункти 2, 4 частини першої статті 2 Закону).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша, третя статті 23 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №  686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначено, що «межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». 
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18)). 
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справа № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22) зазначено, що «судами встановлено, що позивач перебував під слідством з 27 червня 2013 року і до 30 грудня 2016 року, тобто - 42 місяці та 3 дні. Враховуючи те, що кожне з кримінальних проваджень відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Справа розглянута судом першої інстанції у 2020 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4 723,00 грн. У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підставно визначив його у розмірі 198 366,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (4 723,00 грн х 42 місяці). … Апеляційний суд при визначенні розміру компенсації моральної шкоди помилково послався на розмір мінімальної заробітної плати 6 500,00 грн, який встановлений в Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з грудня 2021 року та мав враховувати розмір мінімальної заробітної плати, який встановлений з 1 січня 2021 року - 6000,00 грн., проте зазначена помилка в мотивувальній частині постанови апеляційного суду на вирішення справи не вплинула».
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі 
№ 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
У пунктах 43-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №  761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року в справі № 607/11828/17 (провадження № 61-17142св19) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539ск18), на яку Головне управління Національної поліції в Тернопільській області посилалось в касаційній скарзі, зазначено, що «період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 22 вересня 2014 року до 23 березня 2017 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), на яку посилався суд апеляційної інстанції, дійсно зазначено, що «відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з моменту порушення кримінальної справи». Але за обставин справи, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду мало місце порушення кримінальної справи відносно позивача. У справі, що переглядається, суди встановили, що 25 квітня 2007 року було порушено кримінальну справу по факту шахрайства, вчиненого в особливо великих розмірах службовими особами TOB «TBK «ЛІК» за ознаками складу злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. В той час як відносно позивача ОСОБА_1 порушено кримінальну справу лише 08 серпня 2011 року за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України та частиною 2 статті 366КК України. Колегія суддів дійшла висновку, що період перебування під слідством та судом відносно позивача мав місце з 08 серпня 2011 року по 31 грудня 2015 року, тобто складав 52 місяці 24 дні».
Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Компенсація моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)). 
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 02 червня 2018 (дата внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про можливе вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення) до 08 квітня 2021 року (дата прийняття прокурором постанови про закриття кримінального провадження), тобто 34 місяці, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати становив 6 700,00 грн (станом на день ухвалень рішення суду першої інстанції), гарантований розмір відшкодування шкоди становить 227 800,00 грн (34 х 6700,00 грн), ОСОБА_1 також незаконно був притягнений до адміністративної відповідальності військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону. При визначенні розміру відшкодування шкоди суд врахував характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, надмірну тривалість розгляду справи, тому зробив обґрунтований висновок, що з урахуванням вимог розумності розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 450 000,00 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо залучення/незалучення до участі у справі певних органів державної влади, які, на думку заявника, мають представляти державу у спірних правовідносинах, оскільки позов пред`явлено до держави України, саме яка і є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, а залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів окремих органів державної влади не впливає на правильність визначення належного відповідача.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки суди встановили, що 02 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040620000112 внесені відомості за частиною першою статті 309 КК України про кримінальне правопорушення, зокрема, що ОСОБА_1 зберігає за місцем свого мешкання наркотичну речовину «марихуану», та розпочато досудове розслідування. Тобто кримінальне провадження розпочате саме відносно ОСОБА_1 з 02 червня 2018 року. 
Посилання у касаційній скарзі представника Офісу Генерального прокурора на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 грудня 2021 року у справі №  202/1722/19-ц, від 10 листопада 2021 року у справі №  346/5428/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, постанові Верховного Суду України від 02 лютого 2015 року у справі № 6-2203цс15, є необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у справі №  198/141/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                В. І. Крат
 
                                                                                                І. О. Дундар