КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
01 травня 2024 року                                                                       м. Київ
 
Унікальний номер справи № 759/4230/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10335/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Петренко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля, -
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу № 3246/2023/3912471 від 01 липня 22023 року транспортного засобу Audi ТТ, VIN НОМЕР_1 ,  2019 року випуску, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним; стягнути з ОСОБА_4 понесені судові витрати (т. 1 а.с. 2-11).
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля направлено за підсудністю до Вінницького районного суду Вінницької області (21009, м. Вінниця, вул. Винниченка, 29)  (т. 1 а.с. 256).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 20 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вінницький В.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу і направити справ для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 1-6)
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Вважав, що  позивач має право на розгляд справи за місцем перебування відповідачів. Вказував, що ОСОБА_2 неодноразово в межах кримінального провадження зазначав самостійно місце свого постійного перебування, а саме: АДРЕСА_1 , а саме в протоколі допиту свідка ОСОБА_2 від 08 серпня 2022 року. Також, підтвердження, що ОСОБА_5 постійно перебуває за вказаною адресою є проведений обшук, про що зазначено у протоколі обшуку від 28 червня 2023 року, де ОСОБА_2 був безпосереднім учасником даного обшуку, про що зазначено в самому протоколі. Крім того, в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року про проведення обшуку зазначено, що під час досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 
Також зазначав, що 29 червня 2020 року відповідач уклав з ОСОБА_6 договір найму (оренди) нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , що додатково підтверджує, що ОСОБА_2 перебуває за вказаною адресою. Звертав увагу, що всі зазначені документи були долучені до позовної заяви та суду було відомо про дійсне місце перебування відповідачів.
Зазначав, що і позивач і відповідач постійно перебувають у м. Києві, а тому, розгляд судом за місцем перебування відповідачів не буде порушувати норми процесуального права щодо участі в судових засіданнях, оперативному розгляду справи за участі сторін, оскільки в іншому випадку розгляд Вінницьким районним судом Вінницькою області може значно затягнути розгляд справи у зв`язку з віддаленістю місць проживання відповідачів. 
Вважав, що суд першої інстанції неповно та однобоко підійшов до встановлення реєстрації місця проживання відповідачів, оскільки суд встановив реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , проте не надіслав запит щодо місця реєстрації ОСОБА_3 , що може призвести до неправильного визначення суду, який може розглядати справи. Крім того, позивачем було зазначено, що місце перебування ОСОБА_3 є та ж сама адреса, де перебуває ОСОБА_2 . Не з`ясування інформації про реєстрацію місця проживання  ОСОБА_3 призводить до порушення права позивача на альтернативну підсудність.
З огляду на викладене, зазначав, що визначення підсудності справи виключно за формальним підходом за місцем реєстрації місця проживання відповідача у м. Вінниця, в той час, коли місце фактичного перебування і відповідачів і позивача є м. Київ, є надмірним формалізмом та обмеженням доступу до правосуддя та права на справедливий суд (а.с. 1-6).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Передаючи матеріали даної цивільної справи на розгляд  до Вінницького районного суду Вінницької області, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки  ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованою не значиться, позовну заяву слід направити до Вінницького районного суду Вінницької області за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_2 , адже справа не відноситься до територіальної юрисдикції Святошинського районного суду м. Києва.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
 
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 28 ЦПК України визначено правила альтернативної підсудності, які застосовуються за вибором позивача.
Частиною 15 ст. 28 ЦПК України встановлено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.
З аналізу вказаних положень вбачається, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.
Як вбачається зі змісту позовної заяви,   позов подано до кількох відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Позивач у позовній заяві зазначав, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_4 , що територіально відноситься до Святошинського району міста Києва.
Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Згідно з ч. 7 ст. 187 ЦПК України інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
Приписами ч. 8 ст. 187 ЦПК України передбачено, що суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
У відповідності до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ст. 187 ЦПК України судом першої інстанції був здійснений запит щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 .
В інформації № 108166893 від 29 лютого 2024 року щодо реєстрації місця проживання особи ОСОБА_2 зазначено, що в ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» за введеним запитом такої людини не знайдено (т. 1 а.с. 253).
Крім того, згідно відповіді № 479019 від 05 березня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 255).
Проте, матеріали справи не містять відомостей, що судом першої інстанції було виконано вимоги ст. 187 ЦПК України в частині звернення до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_3 .
За таких підстав висновок суду першої інстанції про те,  що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду є передчасним та ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року - скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля направити для продовження розгляду до Святошинського районного суду м. Києва.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова