ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року	Львів	Справа № 380/1687/24 пров. № А/857/5654/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року про повернення позовної заяви (суддя – Желік О.М., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не вказано), 
в адміністративній справі №380/1687/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                          встановив: 

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінет Міністрів Україні “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 року №704, та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум; 3) визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року; 4) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивачу з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінет Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; 5) визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року; 6) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивачу з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінет Міністрів Україні "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; 7) визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 01.01.2023 року по 25.02.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року; 8) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивачу з 01.01.2023 року по 25.02.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінет Міністрів Україні "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у вказаній справі позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліку шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. 
На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від представника позивача 09.02.2024 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, поновити такий строк та відкрити провадження у справі. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2024 у задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – повернуто позивачу. 
З цією ухвалою суду першої інстанції про повернення позовної заяви не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт оскаржувану ухвалу суду ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, яка підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що в межах даної справи суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність у позивача підстав для поновлення строку звернення до суду. Зазначає скаржник, що на момент виникнення спірних правовідносин, в тому числі на момент звільнення позивача з військової служби (25.02.2023 року), частина 2 ст. 233 КЗпП України (з урахуванням продовженого строку на час дії карантину) діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Оскільки порушення законодавства про оплату праці відбулось в період, коли строки звернення не застосовувались (з 30.01.2020 року по 25.02.2023 року), то вважає, що у позивача існують підстави для поновлення строку звернення до суду. При цьому обчислюється такий строк з моменту одержання письмового повідомлення про розмір нарахованих сум. Навіть за умови застосування строків, визначених у чинній редакції ст.233 КЗпП України, то позивачем подано позов в межах тримісячного строку з моменту одержання письмового повідомлення про розмір нарахованих сум. Вважає апелянт, що суд має забезпечити право особи доступу до суду. Підстави, за яких суд відмовляє у реалізації такого права, мають ґрунтуватися виключно на вимогах закону, та не можуть бути занадто формальними. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Суд встановив, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №56 від 25.02.2023 ОСОБА_1 виключений із списків особового складу військової частини. 
На поданий 21.12.2023 року адвокатський запит в інтересах позивача Військова частина НОМЕР_1 супровідним листом від 25.12.2023 року за вих.№146/53/3526 надала довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 та індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2017 по 25.02.2023 (а.с. 17, 30, 32-34). 
Також Військова частина НОМЕР_1 листом від 25.12.2023 за вих.№146/53/3525  надала відповідь на адвокатський запит, якою інформувала про відсутність підстав для здійснення перерахунку та доплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, обчислюючи шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт (а.с. 35). 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у вказаній справі, подавши його до суду 23.01.2024 року. 

Приймаючи оскаржувану ухвалу від 13.02.2024 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що по закінченню трьох місячного строку, встановленого для звернення до суду у вказаній категорії срав позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, не навівши поважних підстав такого пропуску. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення  зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. 
Так, відповідно до статті 122  частин 1, 2, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Матеріалами справи підтверджується, що спірні правовідносини полягають у нездійсненні відповідачем обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення, починаючи з 2020 року по 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законами України про Державний бюджет України на відповідний рік. 
Колегія суддів зазначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України). 
Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. 
Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. 
Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. 
Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України). 
Також, пунктом 9 ч.4 ст.169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. 
Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. 
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду 23.01.2024 з позовними вимогами про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача, починаючи з 30.01.2020 року по 25.02.2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 Постанови №704 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 
Як вказує позивач у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду від 09.02.2024, на момент виникнення спірних правовідносин, в тому числі на момент звільнення позивача з військової служби (25.02.2023 року), частина 2 ст. 233 КЗпП України (з урахуванням продовженого строку на час дії карантину) діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Оскільки порушення законодавства про оплату праці відбулось в період, коли строки звернення не застосовувались (з 30.01.2020 року по 25.02.2023 року), представник позивача вважає, що у позивача існують підстави для поновлення строку звернення до суду. Також звертає увагу на те, що позивач отримав письмове повідомлення про розмір нарахованих йому сум, обрахованих шляхом множення на помилковий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зокрема, встановлений законом на 01.01.2018 року, лише у січні 2024 року у відповіді відповідача, оформленої листом від 25.12.2023 року №146/53/3526, що підтверджується конвертом про вручення простого листа. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції правильно врахував, що позивач звернувся до суду з позовом 23.01.2024, заявив позовні вимоги щодо оскарження дій відповідача, які полягають у відмові щодо здійснення позивачу перерахунку грошового забезпечення у 2020-2023 роках, обчислюючи шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Положення ст. 122 КАС України не містять норм, які б урегульовували строки звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців). 
Такі відносини врегульовано Кодексом законів про працю України, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 233 якого у редакції, яка діяла до 19.07.2022, передбачалось, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
При цьому Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 у справі № 1-18/2013 надав офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України і роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення вказаної норми слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. 
Тобто, у разі невиплати складових грошового забезпечення або компенсації втрати частини доходів заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати строк звернення до адміністративного суду не застосовується. 
Разом із тим, Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, до Кодексу Законів про працю України внесено зміни. 
Так, п. 18 ч. 1 розділу І Закону № 2352-IX назву та ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу Законів про працю України викладено в такій редакції: 
“Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)”. 
Отже, Законом №2352-IX внесено зміни до ст.233 Кодексу Законів про працю України, а відтак змінено нормативне регулювання правовідносин, які стосуються стягнення (виплати) заробітної плати (її складових). 
Тобто, починаючи з 19.07.2022, у Кодексі Законів про працю України відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком. 
Відповідно до ч.3 ст.3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
З позовної заяви слідує, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира військової частини від 25.02.2023 виключений із списків особового складу військової частини. 
Отже, в цьому випадку тримісячний строк звернення до адміністративного суду має обраховуватися з 25.02.2023, адже 25.02.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
При цьому суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до п.1 глави XIX Кодексу Законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Наведеною нормою визначено імперативний припис щодо продовження строків, визначених ст. 233 Кодексу законів про працю України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), без будь-яких винятків. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 № 1423 “Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236” дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.04.2023. 
Постановою від 25.04.2023 № 383 Кабінет Міністрів України через COVID-19 продовжив режим надзвичайної ситуації в єдиній державній системі цивільного захисту, а також карантин на всій території України до 30.06.2023. 
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 “Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
У розглядуваній справі необхідно врахувати, що позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав з урахуванням процесуальних строків, визначених п. 1 глави XIX КЗпП України, у тримісячний строк з дня завершення дії карантину, тобто до 02.10.2023 (з урахуванням того факту, що 30 та 31 вересня 2023 були вихідними днями), однак позовну заяву позивач подав до адміністративного суду лише 23.01.2024, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. 
Доводи апелянта в якості поважності причин пропуску звернення до суду про те, що порушення законодавства про оплату праці відбулось в період, коли строки звернення не застосовувались, колегія суддів вважає безпідставними, адже до правовідносин у цій справі, (зважаючи на дату звільнення позивача з військової служби 25.02.2023) застосуванню підлягають норми ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції після 19.07.2022, які, в свою чергу, передбачають тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. 
Відносно доводів апелянта про те, що навіть за умови застосування строків, визначених у чинній редакції ст.233 КЗпП України, то позивач подав позов у межах тримісячного строку з моменту одержання письмового повідомлення про розмір нарахованих сум, колегія суддів визнає такі доводи необґрунтованими, з врахуванням наступного. 
Згідно з п. 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). 
Отже, з отриманням грошового забезпечення позивачу достеменно було відомо про розмір виплаченого грошового забезпечення. 
При цьому, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Із змісту цього наказу позивачу було відомо про належні йому до виплати суми грошового забезпечення. 
Проте, з відповідним запитом про здійснення обрахунку грошового забезпечення, нараховане і виплачене грошове забезпечення представник позивача звернувся з запитом лише 11.12.2023, тобто по закінченню трьохмісячного строку, встановленого для звернення до суду у вказаній категорії справ. 
Тобто, лише у грудні 2023 року позивач розпочав вчиняти активні дії щодо реалізації права судового захисту відносно порушених, на думку позивача, прав та інтересів (перерахунку нарахованого і виплаченого грошового забезпечення на 2020-2023 роки). 
Апеляційний суд зауважує, що за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом. 
Позивачу недостатньо послатися на необізнаність про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду особа повинна довести той факт, що не могла дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду протягом визначеного законом строку звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те коли позивач повинен був дізнався про порушення свого права щодо не здійснення обрахунку грошового забезпечення із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет України на відповідний рік. 
При цьому, як вже було зазначено вище, позивач звернувся до суду лише 23.01.2024 з порушенням трьохмісячного строку звернення до суду, визначеного частиною 2 статті 233 КЗпП України. 
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач пропустив строк звернення до суду. У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не обґрунтував належними доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду за період з 30.06.2023 по 23.01.2024, які пов`язані з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність повернення позовної заяви позивача у порядку, визначеному ч.2 ст.123, ч.4 ст.169 КАС України. 
Суд критично оцінює доводи апеляційної скарги та наголошує на тому, що за умови виявлення позивачем належної активності та небайдужості, існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження рішень (дій, бездіяльності) відповідача у встановлений законом строк. 
Відтак, доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі “Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain” Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття рішення щодо повернення позовної заяви, а тому немає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі №380/1687/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль