ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2024 року
м. Київ
справа № 462/2756/18
провадження № 61-15779св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерство внутрішніх справ України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України, Фонд державного майна України,
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іваницький Ярослав Олегович, на рішення Залізничного районного суду м. Львова 
від 10 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Румілової Н. М., та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевич А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, Фонд державного майна України, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
В обґрунтування позову вказував, що у лютому 2006 року його батько ОСОБА_2 запропонував йому разом з дружиною переїхати в квартиру за АДРЕСА_1 , яка, за словами батька, передана МВС України йому у власність.
Вказував, що з 18 лютого 2006 року до теперішнього часу він з дружиною і дітьми проживають у вказаній квартирі, ремонтують її та сплачують комунальні послуги. Тобто більше 10 років він добросовісно, відкрито і безперервно володіє 
квартирою АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на вказані обставини, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що користування позивачем спірною квартирою з дозволу його батька не містить ознак безтитульного володіння квартирою. Крім того, місцевий суд зазначив про відсутність у діях позивача ознак добросовісності, оскільки він не міг не знати про належність спірної квартири державі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іваницького Я. О. залишено без задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 
2020 року - без змін.
Апеляційний суд зазначив, що позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України, оскільки факт титульного володіння спірною квартирою виключає можливість застосування вказаної норми права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іваницький Я. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просив скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 
2020 року і постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій статті 344 ЦК України, а саме без урахування висновків Великої 
Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 травня 2019 року 
у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) та висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 904/5212/17.
Також заявник вказує про те, що оскаржувана постанова апеляційного суду не містить мотивів відхилення аргументів, якими обґрунтовано апеляційну скаргу, що свідчить про недодержання судом апеляційної інстанції вимог статті 382 ЦПК України та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 5 серпня 2020 року у справі № 369/6771/15-ц (провадження № 61-38570св18), від 9 грудня 2019 року у справі № 826/10083/14 (адміністративне провадження № К/9901/14874/18, К/9901/14877/18), від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 
(провадження № 61-610св19).
Позиція інших учасників справи
У грудні 2020 року представник МВС України подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про правильне застосування судами норм матеріального права та відповідність оскаржуваних судових рішень висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 травня 2019 року 
у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У січні 2021 року Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), 
у постановах Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 904/5212/17, 
від 5 серпня 2020 року у справі № 369/6771/15-ц (провадження № 61-38570св18), 
від 9 грудня 2019 рокуу справі № 826/10083/14 (адміністративне провадження № К/9901/14874/18, К/9901/14877/18), від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 (провадження № 61-610св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що за договором купівлі-продажу 
від 10 грудня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р., МВС України купило квартиру АДРЕСА_1 , яку 17 січня 2004 року подарувало ОСОБА_2 (батько позивача).
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 грудня 2008 року 
у справі № 2-616, яке набрало законної сили 29 грудня 2008 року, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 17 січня 2004 року МВС України та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р. Повернено вказану квартиру у власність МВС України. 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 липня 2018 року суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належить МВС України на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р.
Наказом МВС України № 1020 від 24 листопада 2016 року спірна квартира передана на баланс Львівському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.
Суди встановили, що позивач із сім`єю проживає у вказаній квартирі без реєстрації в ній місця проживання. Позивач оплачує комунальні послуги, однак квитанції на оплату таких виписані на прізвище ОСОБА_3 (колишній власник) та МВС України (теперішній власник).
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзивів на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.
Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що він вселився у спірну квартиру у 2006 році після одруження з дозволу батька    ОСОБА_2 , якому спірна квартира була подарована МВС України, тобто добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц 
(провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року 
у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 
2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 
2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23)
Встановивши, що на час вселення позивача у спірну квартиру вона перебувала у власності ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову з огляду на недоведення умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння спірною квартирою виключає можливість застосування положень цієї норми.
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17247/17 (провадження № 12-291гс18), є безпідставними, оскільки з урахуванням фактичних обставин даної справи висновок судів попередніх інстанції узгоджується з правовим висновком, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 904/5212/17, оскільки предметом у вказаній справі було визнання кредитного договору недійсним, статтю 344 ЦК України касаційний суд не застосовував і висновок щодо її застосування у постанові 
від 4 квітня 2018 року не викладав.
Також підлягають відхиленню посилання заявника про порушення судом апеляційної інстанції статті 382 ЦПК України та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 5 серпня 2020 року у справі № 369/6771/15-ц (провадження № 61-38570св18), від 9 грудня 2019 року у справі № 826/10083/14 (адміністративне провадження № К/9901/14874/18, К/9901/14877/18), від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 (провадження № 61-610св19), оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та відповідає вимогам закону.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іваницький Ярослав Олегович, залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська