Дата документу 30.04.2024 Справа № 331/5723/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/5723/23    Головуючий у першій інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/642/24

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
30 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -

В С Т А Н О В И ЛА:
Позивач 31.08.2023 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вказаним позовом, в якому відповідно до ст. ст. 202, 205 Сімейного кодексу України .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачка є її донькою. Останні 5 років донька з нею не спілкується. 
До початку повномасштабного вторгнення на територію України РФ, вона мешкала в м. Оріхів. З травня 2022 року вона має статус ВПО та мешкає у гуртожитку.
Її дохід складається з пенсії в сумі 3713,12 гривень та виплат 2000, 00 гривень, як переселенцю. З цих коштів вона щомісячно витрачає на житло біля 3000,00 гривень. 
Оскільки вона є непрацездатною, перебуває під наглядом у сімейного лікаря з хронічними захворюваннями, потребує постійного прийому ліків , звернулася до суду з вказаним позовом.
Просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання в сумі 3000,00 гривень щомісячно.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 05.02.2024 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано необхідність покриття витрат на придбання ліків, втрату житла у зв`язку з збройною агресією, та порушення судом статті 13 ЦПК України.

11 березня 2024 року від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем у необхідності додаткової матеріального допомоги задля забезпечення проживання.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , є не працездатною - пенсіонером, що підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Запорізькій області.
ОСОБА_1 отримує пенсію за віком у розмірі 3713,02 грн., що підтверджується розрахунком наданим Пенсійним фондом України .
Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року - 2589 гривень, а прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2023 року - 2093 гривні.
Таким чином, ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, яка перевищює розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць, у тому числі і для осіб, які втратили працездатність.
Окрім цього, встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, в її оселі за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок ворожого обстрілу побилися всі речі, про що свідчить Повідомлення Єдиного обліку № 3912. Наразі ОСОБА_1 мешкає у гуртожитку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач також отримує допомогу переміщеним особам на проживання у розмірі 2000,00 гривень щомісяця.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що її пенсія та отримана допомога , навіть після сплати витрат на проживання , не забезпечує їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Щодо посилань позивача на те, що вона за станом свого здоров`я потребує додаткових витрат на лікування та на придбання лікарських засобів, суд звернув увагу, що зазначене не може бути підставою для задоволення позову, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері за ст.202, 205 СК України. Позивач до суду з підстав передбачених ст. 203, 206 СК України не звертався.

За таких обставин , суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів , що вона дійсно потребує матеріальної допомоги, а тому позов не є обгрунтованими.

Зазначене повністю підтверджується матеріалами справи. 
Судом першої інстанції вірно визначено та застосовано норми матеріального та процесуального закону.
Частиною 1 статті 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною 1 статті 204 СК України.
Відповідно до статті 201 СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.
Таким чином, моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.
Сам факт непрацездатності батьків не є безумовною підставою для виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при вирішенні спору необхідно враховувати розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком у розмірі 3713,02 грн., що підтверджується розрахунком наданим Пенсійним фондом України, яка забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому відсутні підстави для її утримання з боку відповідача.
Твердження апеляційної скарги про необхідність систематичного прийому ліків, а також конкретного розміру витрат пов`язаних з їх придбанням, не містять підтверджень у жодному з процесуальних документів, що містяться з матеріалах справи, що в свою чергу, позбавляє колегію суддів можливості, щодо встановити факт потреби в матеріальній допомозі.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм статті 13 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК).
Зазначаючи, що позивач не зверталась з позовом до відповідача на підставі статтей 203, 206 СК України, суд першої інстанції вказав, що обґрунтування позовних вимог щодо потреби в матеріальній допомозі не може ґрунтуватися виключно на необхідності покриття витрат на лікування.
Статтею 203 Сімейного кодексу України, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Статтею 206 СК України передбачено, що у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід 
(заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними.
Позивач не керувалась зазначеними нормами матеріального права при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері.
Інші приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства та незгоди з рішенням суду.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про необхідність повернення позовної заяви.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішеннясуду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді: