ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2024 р. 	Справа № 520/20611/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 (головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М.)  по справі № 520/20611/23
за позовом     ОСОБА_1  
до      Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно у розмірі 415 890,12 грн.;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 415 890,12 грн.
Рішенням Харківського  окружного адміністративного суду від 18.03.2024 позов задоволено  частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 416 392,30 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 327,13 грн. 
Позивач, не погодившись із судовим рішенням в частині відмови в позові щодо стягнення суми, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове в частині відмови, яким стягнути з ГУ ПФУ в Харківській області на користь позивач за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 416 392,30 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно обрано спосіб захисту прав позивача, безпідставно зобов`язано пенсійний орган виплатити кошти, а не стягнуто з відповідача на користь позивача пенсію у розмірі 416 392,30 грн.
До того ж, суд першої інстанції констатував протиправність дій ГУ ПФУ в Харківській області щодо виплати заборгованості з пенсії за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 у розмірі 416392,30 грн. саме тому належним та ефективним способом захисту прав позивача є саме стягнення заборгованості з пенсійних виплат з відповідача на користь позивача, а не як зазначив суд першої інстанції - зобов`язання виплатити.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Зазначив, що у листопаді 2022 ОСОБА_1 виплачені кошти в розмірі 530,00 грн., у грудні 2022 в розмірі 2,18 грн. Залишок заборгованості з пенсії станом на 28.06.2023 складає 459 060,51 грн. та буде виплачений з урахуванням вимог п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788), після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого вказаною нормою окремого порядку. 
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 (далі - позивач) є пенсіонером, перебуває на обліку та отримує пенсію по інвалідності у ГУ ПФУ в Харківській області, є внутрішньо переміщеною особою, пенсію позивачу поновлено з 14.08.2018, що вбачається з  довідки від 14.04.21, листа ГУ ПФУ в Харківській області від 26.10.2021 (а.с. 16, 25)
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2023 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 14 квітня 2018 року по 31 серпня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 14 квітня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 43 200, 39 грн. 
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 520/27466/21  набрала законної сили 21.06.2023 року.
У відповідь на звернення адвоката ОСОБА_2 щодо точної суми заборгованості за період з 2014 року по 13.04.2018 включно, та коли вона буде виплачена листом ГУ ПФУ в Харківській області від 03.07.2023 № 2000-0202-8/89862 повідомив, що сума заборгованості пенсії ОСОБА_1 розрахована за період з 14.04.2018 по 31.08.2021 (відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за три роки до дня звернення заявника за поновленням пенсії) та складає 459 592,69 грн. (з них за період з 14.04.2018 по 31.08.2018 розмір заборгованості становить 43200,39 грн.). Виплата пенсії ОСОБА_1 здійснюється з 01.09.2021. У листопаді 2022 ОСОБА_1 виплачені кошти в розмірі 500,00 грн, у грудні 2022 в розмірі 2,18 грн. Залишок заборгованості з пенсії станом на 28.06.2023 складає 459 060,51 грн. Заборгованість буде виплачена згідно постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165. ( а.с.36, 40)
Позивач зазначив, що з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 520/27466/21,  залишається невирішеним питання щодо виплати заборгованості з пенсії за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 у сумі 415 890,12 грн.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області 12.02.2024 надало додаткові пояснення, з яких вбачається, що виплата пенсії ОСОБА_1 здійснюється з 01.09.2021 року. У листопаді 2022 ОСОБА_1 виплачені кошти в розмірі 530,00 грн., у грудні 2022 — 2,18 грн., у липні 2023 — 557,32 грн., у вересні 2023 — 2093,00 грн., у жовтні 2023 — 1303,00 грн., у листопаді 2023 — 4,10 грн., у грудні 2023 — 0,62 грн. Залишок заборгованості з пенсії станом на 12.02.2024 складає 455 102,47 грн..
Згідно довідки пенсійного органу від 09.02.2024 про розмір призначеної та нарахованої, однак не виплаченої пенсії позивача за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 становить 416 392,30 грн.
Не погодившись із бездіяльністю органу пенсійного фонду України  щодо не виплати заборгованості по пенсії в сумі 416 392,30 грн, позивач звернувся до суду з позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що пенсійним органом неправомірно не виплачена заборгованість по пенсії за період з 01.09.2018 по 31.08.2021, відсутність окремого порядку  з виплати внутрішньо-переміщеним особам пенсії, не є підставою для її не виплати, а тому визнав протиправною бездіяльність відповідача.
Водночас, обираючи належний спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що таким є  зобов`язання відповідача виплатити суму нарахованої ним заборгованості, а не її стягнення, оскільки стягнення включає в себе нарахування та виплату заборгованості, а позивачу пенсія була нарахована, однак не виплачена.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". ( далі Закон № 1058)
Так, ч.3 ст.4 Закону № 1058  встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Керуючись ст.5 згаданого Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до частини другої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Так, п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних відносин) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання),  за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.
Припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".
Відповідно до п. 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", зокрема, пункт 15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України".
Право громадянина на отримання пенсії є складовою частиною права на соціальний захист, гарантованого Конституцією України та Європейською соціальною хартією (переглянутою) від 03 травня 1995 року.
Щодо доводів відповідача про невиплату заборгованості по пенсії   ОСОБА_1  у зв`язку з відсутністю законодавчо встановленого механізму та окремого порядку.
Положеннями ст. 9, ст.47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, зокрема, що пенсія за віком призначається та виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.
Порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Жодних змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, заборгованості по пенсії Верховною Радою не приймалось.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.
Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.
Так, ст.92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, 1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.
Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.
Із змісту ч.3 ст.113 Конституції України видно, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти, у тому числі постанови Кабінету Міністрів України, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Отже, відсутні правові підстави для невиплати позивачу заборгованості по пенсійним виплатам.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не застосування до спірних правовідносин положень Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року за № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (у редакції, чинній до 30 серпня 2019 року), якими регламентовано, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. 
З аналогічних підстав суд не може застосувати до спірних правовідносин положення абзацу двадцятого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року, № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (у редакції, чинній з 30 серпня 2019 року), якими визначено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Внаслідок відсутності до 12 листопада 2021 року порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період існувала правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.
Разом з тим суд не приймає посилання відповідача на Порядок № 1165, оскільки такий прийнято Кабінетом Міністрів України 10 листопада 2021 року, а поновлення виплати пенсії та її невиплата за минулий період здійснено відповідачем з 01.09.2018 по 31.08.2021.
Отже, суд першої інстанції правомірно визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 є обґрунтованою.
Так, судом установлений факт протиправної бездіяльності відповідача, яка знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з негативними наслідками для позивача, пов`язаними з неотриманням останнім належних йому сум пенсії. Крім того, вказана бездіяльність суперечить встановленим функціональним обов`язкам відповідача та не відповідає спеціальним нормативним актам, які регулюють його діяльність.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача щодо обраного судом першої інстанції способу захисту прав та інтересів позивача, а саме  "зобов`язання виплатити"   замість "стягнення", судова колегія зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Колегія суддів зауважує, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Колегія суддів звертає увагу, що критерієм розмежування способів захисту «зобов`язання нарахувати та виплатити» і «стягнення коштів» є предмет спору.
Якщо спір виник щодо неправомірних, на думку позивача, дій щодо неправильного визначення розміру належних йому виплат, належним способом захисту є зобов`язання вчинити дії - нарахувати і виплатити відповідну виплату. При цьому немає підстав стягувати відповідну суму, оскільки рішенням відповідного органу її ще не призначено.
Якщо належну позивачу виплату призначено, конкретний обсяг заборгованості державного органу-боржника перед позивачем встановлений і не є предметом спору (визнається сторонами), а заборгованість виникла внаслідок протиправної бездіяльності боржника, наприклад, затримки виплати вже нарахованих коштів, або якщо сума заборгованості встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, а суб`єкт владних повноважень не здійснює виплати, належним способом захисту порушених прав є стягнення коштів у встановленому розмірі на користь позивача.
Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01.12.2020 у справі № 465/273/16-а.
Судом встановлено, що сума заборгованості в розмірі 416 392,30 грн з 01.09.2018 по 31.08.2021  вже нарахована відповідачем, про що свідчать додаткові пояснення ГУ ПФУ в Харківській області від 12.02.2024, проте безпідставно не виплачена.
З урахуванням визначеного ст. 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених ст. 2 КАС України завдань суду,  колегія суддів вважає, що належним способом  захисту прав позивача буде  стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1  заборгованості пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно  у розмірі 416 392,30 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного способу захисту прав та інтересів позивача, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -   
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1   - задовольнити.
Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 по справі № 520/20611/23 - скасувати, в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 416 392 ,30 грн.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов   ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 416 392,30 (чотириста шістнадцять тисяч триста дев`яносто  дві гривні 30 копійок).
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 по справі № 520/20611/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова