П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року                                                                               місто Київ 
                                                                         
справа №756/16305/23
                                                                       провадження№22-ц/824/7450/2024   
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,
 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2   
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 5 січня 2024 року, постановлену у складі судді Луценка О.М.,
у справі за позовом  ОСОБА_1   до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з  дитиною та участь у її вихованні,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2023 року  позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з  дитиною та участь у її вихованні.
Ухвалою Оболонського  районного суду м. Києва від 5 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду,  позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, справу повернути для продовження розгляду до Оболонського районного суду м.Києва.
В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що  ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 20 грудня 2023 року, суд залишив його позов без руху та надав строк для усунення недоліків позовної заяви. 26 грудня 2023 року він на поштову адресу суду подав заяву, в якій пояснив, що  зараз у сторін немає спору щодо визначення місця проживання дитини. Його позов стосується виключно його порушеного права на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, а відтак, немає жодної необхідності подавати документи  для вирішення спору про місце проживання дитини. Просив відкрити провадження у справі. Суд на зазначену заяву уваги не звернув та повернув його позов.         
Учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2024 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з  дитиною та участь у її вихованні.
Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 20 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху, а  ОСОБА_1 надано строк для усунення недоліків позовної заяви,- надати докази наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Зокрема, зазначити  відомості про звернення позивача до служби у справах дітей з приводу визначення місця проживання дитини або вмотивованої відмови даних органів у розгляді його звернення; зазначити  відомості щодо обстеження умов проживання дитини, що були проведені компетентними органами, висновку даного органу щодо доцільності визначення місця проживання дитини. Крім цього, надати  довідки та характеристики з місця роботи і місця проживання, інші документи, що характеризують батьків і їх відношення до дитини, поведінку за місцем роботи і за місцем проживання, а також акти обстеження житлових умов батьків, на предмет визначення місця проживання дитини.
26 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій повідомив суд про те, що  25 грудня 2023 року він отримав копію ухвали про  залишення позовної заяви без руху. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху, повідомив суд про те, що  між ним та відповідачем немає спору про місце проживання дитини.  Його позовна заява стосується виключно його порушеного законного права на спілкування з дитиною  та участі у її вихованні. Таким чином немає жодної необхідності подавати  документи для вирішення спору про місце проживання  дитини, просив відкрити провадження у праві.    
 Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 5 січня 2024 року позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення  перешкод у спілкуванні з дитиною та участь у її вихованні, визнано неподаною та повернуто позивачеві.
 Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її  позивачеві, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем  не усунуті недоліки позовної заяви.
Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.
Відповідно до  ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з положеннями  ст.ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.
Зокрема,  відповідно до п.4 ч.3 ст. 175 ЦПК України  позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.
Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).
Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції фактично  зазначив, що  позивач ОСОБА_1 не надав доказів що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги про  визначення місця проживання дитини.
При цьому необхідно звернути увагу суду на те, що позивачем заявлено вимогу про усунення перешкод у спілкуванні з  дитиною та участь у її вихованні, у зв`язку з чим він просив встановити постійне місце проживання своєї доньки. Як убачається зі змісту позову, ОСОБА_1   не заявляє позовних вимог в порядку ст. 161 СК України про визначення місця проживання дитини з ним. Крім цього, у своїй заяві від 26 грудня 2023 року позивач зазначив, що  його позов стосується виключно його порушеного законного права на спілкування з дитиною та участі у її вихованні. 
Судом першої інстанції не враховано те, що за змістом ст.ст. 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.
Питання щодо якості такого викладу (підставність, чіткість, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутності порушення прав заявника судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви.
Встановлення судом невідповідності зазначених у позовній заяві (заяві, скарзі) обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточності формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеності підстав позову за кожною вимогою, - не є перешкодою для розгляду справи, оскільки це може бути підставою для відмови в задоволенні позову (заяви) по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Крім того, суд першої інстанції під час розгляду не позбавлений права з`ясувати  усі необхідні обставини у справі, в тому числі щодо поданих чи не поданих тих чи інших доказів.
Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).
Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на доступ до суду.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Як убачається з матеріалів справи, у поданій  26 грудня 2023 року  заяві, на виконання вимог ухвали суду від 20 грудня 2023 року, ОСОБА_1 повідомив суд про те, що  між ним та відповідачем ОСОБА_2 немає спору про місце проживання дитини, а його позов стосується виключно його порушеного законного права на спілкування з дитиною  та участі у її вихованні. Зазначив, що немає необхідності подавати  документи для вирішення спору про місце проживання  дитини, просив відкрити провадження у праві.    
Крім цього, обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 надав докази, які він вважав за необхідне подати та які, на його переконання, підтверджують обставини, на які він посилається. За таких обставин, суду належить розглядати спір на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи.
Обов`язок  надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено  саме на суд, що є  складовою класичного принципу "суд знає закон" (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17). 
Апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Враховуючи вищевикладене, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 5 січня 2024 року не може вважатися законною і обґрунтованою.
Відповідно до  пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України  підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення питання про відкриття провадження, порушено норми процесуального права, тому відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374,  п.п. 1, 4 ч.1. ст. 379 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 5 січня 2024 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
 Суддя-доповідач:                                                           О.І. Шкоріна 

 Судді:                                                                            Л.Д. Поливач

                                                                                       А.М. Стрижеус