ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/309/24  Номер провадження 22-ц/814/1876/24	Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
за участю секретаря судового засідання – Сальної Н.О.,
заявника (лікаря-психіатра) - ОСОБА_1 , 
представника ОСОБА_2 – адвоката Стороженко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , адвоката Стороженко С.В., на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2024 року
у справі окремого провадження за заявою представника Комунального підприємства «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» лікаря-психіатра ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Полтавська окружна прокуратура, про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку
УСТАНОВИВ:
коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
18.01.2024 до Київського районного суду м. Полтави надійшла заява лікаря-психіатра 5-Б відділення Комунального підприємства «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Телюкова О.С. про примусову госпіталізацію гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , до закладу для надання психіатричної допомоги.
В обґрунтування заяви вказано, що за направленням лікаря-психіатра ППНД від 15.01.2024 до Комунального підприємства «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» на стаціонарне лікування у відділення 5-Б в примусовому порядку 18.01.2024 о 10 год 40 хв була госпіталізована гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з діагнозом: «Шизофренія параноїдальна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення». Раніше ОСОБА_2 вже перебувала на стаціонарному лікуванні в психлікарні.
Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів Комунального підприємства «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 18.01.2024 ОСОБА_2 встановлений клінічний діагноз: «Шизофренія параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення».
Враховуючи інформацію сусідів та колишнього чоловіка пацієнтки – ОСОБА_3 , особливості психічного стану ОСОБА_2 під час огляду (відсутність контакту з пацієнткою, поведінкові ознаки зорових галюцинацій, емоційна імпульсивність, неадекватність, негативізм, не усвідомлення сласного фізичного та психічного стану) та відмову останньої від добровільного обстеження та лікування в психіатричному стаціонарі, необхідно примусово госпіталізувати ОСОБА_2 до психіатричного стаціонару для надання психіатричної допомоги.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2024 року заяву лікаря-психіатра Комунального підприємства «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ОСОБА_1 про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 – задоволено.
Вирішено госпіталізувати в примусовому порядку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до закладу для надання психіатричної допомоги. 
Рішення суду допущено до негайного виконання.
коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника – адвоката Стороженко С.В., призначеного за дорученням Полтавського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 34 від 19.01.2024 (а.с. 45).
В апеляційній скарзі прохали рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні заяви лікаря-психіатра 5-Б відділення КП «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ОСОБА_1 про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 – відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи, місцевим судом неправильно застосовано норми матеріального права, а обставини справи є недоведеними. ОСОБА_2 не вчинялись дії, що являють собою суспільну небезпеку. Дійсно, її чоловік на підставі свідчень її сусідів примусово доставив її психіатричної лікарні, однак вона може приймати ліки добровільно за місцем свого проживання, тому госпіталізація не є обов`язковою.
В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечувала проти власної госпіталізації та погоджувалася на прийом ліків вдома. В судовому засіданні була доступна мовному контакту, чітко відповідала на запитання, бажає якнайшвидше повернутися додому, так як там залишись її домашні тварини. 
Заперечень інших учасників справи на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Щодо встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Місцевим судом установлено, що 18 січня 2024 року о 10 год 40 хв ОСОБА_2 за направленням лікаря-психіатра ППНД госпіталізована з діагнозом: «Шизофренія параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення». Супутній діагноз «Короста».
ОСОБА_2 по характеру замкнута, полюбляє знаходитися одна. Вважає себе до теперішнього часу здоровою. Стала занедбаною, почала носити брудний одяг. Виражені порушення поведінки з`явилися останнім часом, особливо на протязі 2-х тижнів до госпіталізації, коли перестала виходити на роботу, останні 4 дні перед госпіталізацією перестала виходити з кімнати. 
З 30.05.2017 по 28.07.2017 перебувала на примусовому лікуванні у ПОКПЛ з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма». 
Повторно із загостренням хворобливих симптомів перебувала на лікуванні з 13.10.2017 року по 28.11.2017. Після виписки було призначено підтримуюче лікування, проте ліки приймала не регулярно. Зі слів чоловіка після виписки спостерігалась тривала ремісія, протягом останніх 2-3-х тижнів змінилась в поведінці. Перестала виходити з квартири, спати вночі, через вікна квартири викидала речі, телевізор, монітор комп`ютера, посуд, консервацію, дошки 2-3-х метрової довжини. Вночі стукала по батареям системи опалення. В подальшому психічний стан погіршувався. На запитання не відповідає. В бесіді розглядає палату, стелю, стіни, що може свідчити про наявність зорових галюцинацій. Емоційно неадекватна, імпульсивна, негативістична, внутнішньо напружена.
Як встановлено місцевим судом, ОСОБА_2 є особою, яка страждає на тяжкий психічний розлад.
Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального підприємства «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 18 січня 2024 року, враховуючи категоричну відмову від добровільного лікування, відсутність контакту з пацієнткою, поведінкові ознаки зорових галюцинацій, емоційну імпульсивність, неадекватність, негативізм, не усвідомлення власного фізичного та психічного стану, комісія лікарів психіатрів прийшла до висновку про необхідність госпіталізувати ОСОБА_2 до психіатричного стаціонару в примусовому порядку, що і стало підставою звернення лікаря-психіатра до суду з із вказаною заявою щодо прийняття рішення про примусову госпіталізувати хворої до психіатричного стаціонару.
Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 , місцевий суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 встановлено діагноз: «Шизофренія параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення». Відмова ОСОБА_2 від лікування та її некритичність до свого стану фактично є діями, що являють собою безпосередню небезпеку для неї самої, оскільки за висновком лікарів-психіатрів особа потребує такого лікування.
Про достовірність тієї обставини, що ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад, свідчить висновок комісії лікарів-психіатрів КП «Полтавський обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 18 січня 2024 року.
Психічний розлад ОСОБА_2 є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що ОСОБА_2 може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступного висновку.
Правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою врегульовано Законом України «Про психіатричну допомогу». Дія цього Закону поширюється на громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.
Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. (ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»)
Зазначене положення Закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такого, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Письмова заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До письмової заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди та без письмової згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.
Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Тобто, відповідно до даної норми Закону, примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також якщо вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. 
Комісія лікарів-психіатрів - два чи більше лікарів-психіатрів, які колегіально приймають рішення з питань, пов`язаних з наданням психіатричної допомоги (ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в закладі з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження такої госпіталізації. Виписка особи, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації.
Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. (рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року)
 
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з виписного епікризу № 1629, № 3041, № 3694 (а.с. 11-13), ОСОБА_2 страждає на шизофренію з 2017 року, тричі перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку із цим, а саме: з 30.05.2017 по 28.07.2017, з 13.10.2017 по 28.11.2017, з 11.12.2017 по 19.01.2018, з 25.11.2022 по 27.01.2023.
Так, 30.05.2017 ОСОБА_2 поступила на стаціонарне лікування в ПОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева за направленням лікаря швидкої допомоги та перебувала стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром з кататонічними включеннями». На підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 02.06.2017 № 552/3347/17 ОСОБА_2 була госпіталізована в примусовому порядку. З даним діагнозом була виписана 28.07.2017 з обов`язковим диспансерним наглядом психіатра за місцем проживання. (виписка з історії хвороби № 1629)
13.10.2017 повторно поступила на стаціонарне обстеження та лікування в ПОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева за направленням лікаря швидкої допомоги з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, безперервний тип перебігу хвороби з вираженим дефектом особистості апато-абулічного типу». З анамнезу захворювання вбачається, серед іншого, що після попередньої госпіталізації вдома підтримуюче лікування приймала нерегулярно, не відвідувала психіатра… за наполяганням колег по роботі була оглянута психіатром, направлена на стаціонарне лікування. Отримувала лікування психотропними медикаментозними препаратами згідно клінічного протоколу, та психотерапію. Виписана з відділення самостійно 28.11.2017. Рекомендовано диспансерний нагляд психіатра ППНД, прийом підтримуючого психотропного лікування. (виписка з історії хвороби № 3041)
11.12.2017 повторно поступила на стаціонарне лікування в ПОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева за направленням ППНД з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, з кататонічними включеннями, безперервний тип перебігу хвороби з вираженим дефектом особистості апато-абулічного типу». З анамнезу захворювання вбачається, серед іншого, що після попередньої виписки вийшла на роботу, але з роботою не справилася, звернулася за порадою до свого знайомого ОСОБА_3 , була викликана швидка допомога, яка доставила її до ПОКПЛ. Призначено медикаментозне лікування, психотерапія. За висновком ЛКК направлялась на МСЕК в зв`язку із наявністю ознак інвалідності для вирішення питання зниження рівня життєдіяльності. 18.08.2018 за результатом огляду психіатричною МСЕК визнана інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню. Виписана 19.01.2018 в супроводі знайомого – гр. ОСОБА_3 Рекомендовано диспансерний нагляд психіатра за місцем проживання, прийом підтримуючого психотропного лікування. (виписка з історії хвороби № 3694)
15.01.2024 за письмовою заявою свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 від 15.01.2024, складеної на ім`я завідувача поліклінічним відділенням КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» відокремленого підрозділу Обласна консультативна психоневрологічна поліклініка зі стаціонаром, ОСОБА_2 була оглянута лікарем-психіатром. За результатом огляду та перевірки соматичного та психічного стану пацієнтки встановлено діагноз: «ПГО, загострення» та надано направлення на госпіталізацію з підстави агресії до оточуючих та відмови від лікування (а.с. 7).
За вказаним направленням лікаря-психіатра  ОСОБА_2  18 січня 2024 року о 10 год 40 хв була госпіталізована в примусовому порядку на стаціонарне лікування у відділення 5-Б КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» з діагнозом: «Шизофренія параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення». 
Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» від 18.01.2024 за результатом огляду визначено клінічний діагноз ОСОБА_2 : «Шизофренія параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, ЗАГОСТРЕННЯ». Супутній діагноз «Короста».
Сукупність вищевказаних доказів (висновок комісії лікарів-психіатрів від 18.01.2024 та попередні виписки із історії хвороби ОСОБА_2 ) свідчить про те, що ОСОБА_2 має психічне захворювання, яке, наразі, перебуває у стані загострення.
Заява про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 надійшла до суду у передбаченому законом порядку та строк.
Місцевий суд, задовольняючи заяву лікаря-психіатра про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 рішення мотивував тим, що наявність у ОСОБА_2 тяжкого психічного розладу доведено належними доказами у справі, а відмова ОСОБА_2 від добровільного лікування на стаціонарі та її некритичність до свого стану фактично є діями, що являють собою безпосередню небезпеку для неї самої, оскільки за висновком лікарів-психіатрів вона потребує такого лікування.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із вказаним висновком місцевого суду.
Доводи апеляційної скарги адвоката Коваль В.В. про те, що вона не чинить дій, що становлять собою суспільну небезпеку, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, клопотанням мешканців будинку за адресою проживання ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , адресоване головному лікарю Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру, складеного за підписами половини співмешканців будинку (10 з 20), з якого вбачається, що остання викидає з балкона речі (монітор комп`ютера, банки з консервацією, дерев`яні дошки тощо), стукає по радіаторах системи опалення багатоквартирного будинку, капає окопи на прибудинковій території. (а.с. 9-10) 
Апеляційний суд також критично ставиться до доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_2 самостійно здатна приймати ліки вдома без її примусової госпіталізації до стаціонару, оскільки, як вбачається з виписних епікризів, ОСОБА_2 після кожної виписки було рекомендовано продовжувати медикаментозне підтримуюче лікування, однак вона ліки приймала нерегулярно, а іноді взагалі не приймала через відсутність у неї коштів. Доказів того, що ОСОБА_2 , як їй було рекомендовано, самостійно проходила періодичні періодичний нагляд у психіатра за місцем проживання, регулярно приймала ліки, - стороною скаржника не надано суду.
Встановлені у сукупності обставини дозволяють суду дійти переконливого висновку, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі були всі законні підстави для примусової госпіталізації ОСОБА_2 до психіатричного закладу. 
Враховуючи стан загострення психічної хвороби ОСОБА_2 , констатований комісією лікарів-психіатрів 18.01.2024, її неусвідомлення власного психічного стану та необхідності лікування, її обстеження та лікування були не можливі в умовах поза стаціонарну, а прояви психічної хвороби, які виражались у її поведінці у суспільстві, становили безпосередню небезпеку для оточуючих.
У даному випадку, допущення примусової госпіталізації ОСОБА_2 до психіатричного стаціонару не становить порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини, оскільки у справі достовірно доведено, що особа має тяжке психічне захворювання, яким страждає з 2017 року, яке станом на час примусової госпіталізації характеризувалось в стадії загострення, і поведінкові прояви хвороби становили потенційну небезпеку як для неї самої, так і для оточуючих її громадян.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом норм матеріального права та відсутність передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження.
Також, під час розгляду справи, заявником, лікарем-психіатром ОСОБА_1 повідомлено апеляційний суд про те, що 06.02.2024 ОСОБА_2 була виписана з психіатричного стаціонару комунального закладу за рішенням лікарів-психіатрів, про що також обізнана представник ОСОБА_2 – адвокат Стороженко С.В.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» особу, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути виписано як на підставі відповідного рішення комісії лікарів-психіатрів, так і на підставі рішення суду про відмову в продовженні госпіталізації.
Виписка 06.02.2024 ОСОБА_2 з психіатричного стаціонару за відповідним рішенням лікарів-психіатрів узгоджується з положеннями закону і не є підставою вважати її примусову госпіталізацію 18.01.2024 до психіатричного стаціонару незаконною. 
висновок за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладені висновки, рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Враховуючи категорію справи, судові витрати відносяться за рахунок держави.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , адвоката Стороженко С.В., - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 травня 2024 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді         Т.В. Одринська

В.П. Пікуль