ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/5646/23	Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/433/24 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря судового засідання — Сович Н.А.,
апелянта — ОСОБА_1 ,
відповідачки — ОСОБА_2 та її представника — адвоката Турчин-Кукаріної І.В.,
відповідача — ОСОБА_3 , третьої особи - ОСОБА_4 ,
та їх представника — адвоката Будза Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/5646/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року, повний текст якого складено 05 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу КОСТЕЦЬКИЙ Юрій Георгійович, ОСОБА_8 про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки договорами купівлі-продажу, визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:
В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки договорами купівлі-продажу, визнання права власності.
В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що у період з 21.09.2008 до 26.08.2021 він та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. 22.08.2014 позивач та ОСОБА_2 за спільні сімейні кошти придбали незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , готовністю 41%, та земельну ділянку площею 0.07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна вартість указаного нерухомого майна на час придбання становила 680000 грн.
Позивач зазначив, що під час оформлення у нотаріуса договорів купівлі-продажу зазначеного вище майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за домовленістю між собою, без відома та згоди позивача, уклали не договори купівлі-продажу, а договори дарування, де обдаровуваною зазначена ОСОБА_2 .
Про такі обставини позивачу стало відомо лише у лютому 2021 року, коли між ним та ОСОБА_2 були припинені фактичні шлюбні відносини та постало питання про поділ спільного майна подружжя. При цьому ОСОБА_2 зазначила, що дане майно належить лише їй особисто, оскільки набуте нею на підставі договорів дарування.
Позивач вважає, що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори дарування від 22.08.2014 є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, які ОСОБА_2 та ОСОБА_3 насправді вчинили, а саме договори купівлі-продажу. Такі обставини також підтверджуються розпискою, складеною відповідачем ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_2 коштів у сумі 680000 грн, що на той час було еквівалентно 50000 доларів США.
Відтак, на думку позивача, незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , готовністю 41%, та земельна ділянка площею 0.07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та відповідно до ст.ст.69, 70 СК України мають бути поділені між ними у рівних частках.
З таких підстав позивач просив:
1) визнати договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 41%, укладений 22.08.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договором купівлі-продажу;
2) визнати за ОСОБА_1 право власності на частку незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 41%; 
3) визнати договір дарування земельної ділянки площею 0.07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.08.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договором купівлі-продажу; 
4) визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 0.07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.01.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи дане рішення суду необґрунтованим, невмотивованим, висновки якого є передчасними та такими, що не відповідають обставинам справи, просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позов.
Зокрема зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив виключно з того, що покупцем, якому ОСОБА_3 мав намір продати житловий будинок та земельну ділянку, був саме ОСОБА_1 , а не відповідачка ОСОБА_2 . При цьому саме він, а не ОСОБА_2 , передав ОСОБА_3 кошти за придбання спірного майна, в тому числі і ті, які знімав у період з 08.08.2014 до 12.08.2014 із свого банківського рахунку. Однак, такий висновок суду є помилковим, адже на момент укладення спірних договорів дарування він та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.
Вказує, що зважаючи на встановлені обставини даної справи, ОСОБА_2 чітко усвідомлювала, що ОСОБА_3 саме продає, а не безоплатно дарує їй об`єкти нерухомого майна. При цьому купівля майна відбувається за рахунок спільних сімейних коштів, а тому вона, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, закріплену в ст.ст.60, 61 СК України, в рівній мірі як і позивач, сплачує за це майно грошові кошти у сумі 680000 грн. Той факт, що частина коштів зберігалась на банківському рахунку, відкритому на ім`я позивача, не може спростовувати очевидність усвідомлення відповідачкою ОСОБА_2 того, що між нею та ОСОБА_3 укладається саме договір купівлі-продажу, оскільки за це майно вони з ОСОБА_2 , будучи подружжям, сплачують кошти.
Водночас, судом безпідставно не взято до уваги розписку від 22.08.2014, яка складена ОСОБА_3 про отримання ним від ОСОБА_2 коштів у сумі 680000 грн, що еквівалентно 50000 доларів США, 
В рішенні суду першої інстанції зазначено, що факт передачі коштів згідно з цією розпискою спростовується поясненнями як позивача, так і відповідачів, які усі зазначили, що кошти ОСОБА_3 передавав саме позивач, а не ОСОБА_2 . Однак, подібні пояснення надавали лише відповідачі, в той час як він, зокрема і у позовній заяві, зазначав, що 22.08.2014 він особисто привіз до нотаріальної контори грошові кошти та разом з ОСОБА_2 передав їх ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_3 не заперечував самого факту написання ним цієї розписки. Таким чином суд, відхиливши даний письмовий доказ виключно на підставі пояснень відповідачів, порушив принцип змагальності сторін у цивільному процесі (ч.3 ст.12 ЦПК) та дійшов помилкового висновку про те, що його доводи, викладені в позовній заяві, ґрунтуються виключно на припущеннях.
В свою чергу, твердження ОСОБА_2 , що вона не мала наміру та фінансової можливості на придбання незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, а розуміла, що таке майно позивач їй дарує, є голослівними та обґрунтовано не взято до уваги судом.
Вказує, що у даній справі фактичні обставини у їх сукупності підтверджують, що при укладенні правочинів дарування волевиявлення їх учасників (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, про що свідчить ціла низка доказів (договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості та договір завдатку від 10.06.2014, розписка, надана ОСОБА_3 про отримання ним коштів від ОСОБА_2 , виписка з банківського рахунку позивача, покази свідків). Крім того, судом першої інстанції не встановлено жодних обставин та мотивів для передачі ОСОБА_3 в дар ОСОБА_2 , з яким вона до зустрічі у нотаріуса навіть не була знайома, незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки.
Також зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних доказів того, що в момент укладення відповідачами договорів дарування він був обізнаний про їх зміст та, відповідно, дізнався чи мав дізнатись про свої порушені права. При цьому пояснення відповідачів, зокрема і ОСОБА_3 , про те, що саме з його ініціативи і на його прохання замість договорів купівлі-продажу між ним та ОСОБА_2 були укладені договори дарування через якісь проблеми із податками, не підтверджені жодними належними доказами та базуються виключно на поясненнях самого відповідача та третьої особи ОСОБА_4 , що не може розцінюватись як належні докази таких обставин.
Вказує, що оскільки на момент укладення спірних правочинів йому не було відомо, що укладено саме договори дарування, а не договори купівлі-продажу, а з ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі і на той час питання розлучення та поділу майна взагалі не існувало, у нього не було підстав та необхідності подавати відповідні запити про отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Лише коли постало питання поділу майна після розірвання шлюбу позивач дізнався про укладені договори дарування.
Вважає, що в даному випадку сама по собі державна реєстрація 22.08.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку за відповідачкою не вказує ні на неминучість інформування його про такі обставини, ні на існування у нього зобов`язання, як міри належної поведінки, отримати таку інформацію до моменту розлучення та вирішення питання про поділ майна.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.01.2024, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначає, що у заявах по суті справи, а також у матеріалах справи в цілому відсутні будь-які відомості про дату, з якої саме, як стверджує позивач і апелянт, він довідався про нібито порушення його прав.
Вказує, що відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що саме апелянт ОСОБА_1 був ініціатором укладення договорів дарування спірного нерухомого майна своїй дружині ОСОБА_2 , що є також підставою для застосування наслідків спливу строків позовної давності, згідно з поданою стороною відповідачки письмовою заявою, що міститься в матеріалах справи.
Зазначає, що сам по собі стверджуваний апелянтом факт передачі ним грошових коштів дарувальнику не створює правових наслідків недійсності чи удаваності договору для обдаровуваної сторони за умови, що їй не було відомо про такі обставини.
Вважає, що аргументи апелянта не відображають посилання на конкретну неправильно застосовану судом першої інстанції норму матеріального права чи порушену норму процесуального права і зводяться до незгоди із суттю оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Крім цього вказує, що розуміння удаваності правочину та наявність умислу на приховування іншого правочину для визнання правочину удаваним повинно бути у двох сторін правочину, причому такий умисел не може припускатись, а повинен саме доводитись належними і допустимими доказами. Необізнаність обдаровуваної про особливості взаємин дарувальника з третіми особами не спричиняє юридичних підстав для констатації наміру обдаровуваної приховати інший правочин.
Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази обізнаності ОСОБА_2 про сплату ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки, як пояснювали в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 , грошові кошти передавалися саме ОСОБА_9 , а не ОСОБА_10 , та вона не була присутня при цьому. Для визнання правочину удаваним необхідно довести, що саме дарувальник та обдаровувана усвідомлювали дефективність правочину та приховували під ним договір купівлі продажу. Разом з тим, навпаки, матеріали справи відображають та повністю підтверджують позицію ОСОБА_10 , яка полягає у тому, що дефективності правочину не було, і вона сприймала договір дарування саме як договір дарування, а не купівлі-продажу.
В судовому засіданні апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.
Відповідач ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_12 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено наступні обставини.
У період з 21.09.2008 до 26.08.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.08.2021 (т.1 а.с.20).
10.06.2014 року між відповідачем ОСОБА_3 (Продавець) та позивачем ОСОБА_1 (Покупець), третя сторона: Агенція нерухомості «Євробуд» укладено Договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості (далі – Договір про намір…) (т.2 а.с.68-69), згідно якого Продавець зобов`язується продати, а Покупець купити на умовах даного Договору в термін до 10.08.2014 об`єкт нерухомості – незавершений будівництвом житловий будинок, розташований на частині земельної ділянки площею 0.07 га, яка є частиною земельної ділянки кадастровий номер 6125286900020010756, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить Продавцеві на підставі Державного акту серія ЯГ №024466 від 07.04.2006 (п.1.1).
Повна вартість «Об`єкту» погоджена між сторонами і становить 600000 грн, що еквівалентно 50000 доларам США (п.2.1).
Під час підписання даного Договору Сторони укладають між собою Договір Завдатку, як гарантію намірів Сторін в укладенні у визначений цим Договором купівлі-продажу «Об`єкту» (п.2.2).
Сторони домовились про те, що Покупець зобов`язується оплатити визначену п.2.1 Договору вартість «Об`єкту» за мінусом внесеною за Договором Завдатку суми завдатку – під час нотаріального оформлення Договору купівлі-продажу «Об`єкту» (п.2.4).
На виконання п.2.2 Договору про намір…, 10.06.2014 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір Завдатку (т.2 а.с.70), згідно якого Покупець передає, а Продавець отримує завдаток в сумі 24000 грн, що еквівалентно 2000 доларів США, маючи на меті укладення договору купівлі-продажу «Об`єкту» - земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу вказаного «Об`єкту» підписується Сторонами до 10.08.2014 (п.1).
22.08.2014 між ОСОБА_3 ( ОСОБА_13 ) та ОСОБА_2 ( ОСОБА_14 ) укладено Договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку (т.1 а.с.11-12), згідно з умовами якого ОСОБА_13 подарував (передав у власність), а Обдаровувана прийняла в дар (прийняла у власність) нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво, незавершений будівництвом житловий будинок, готовність 41%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1).
Ринкова вартість незавершеного будівництва, що дарується, становить 320800 грн (п.3).
У п.18 Договору зазначено, що на дарування об`єкта дарування нотаріусу надана заява про згоду дружини ОСОБА_13 , ОСОБА_4 .
Договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4530.
Крім цього, 22.08.2014 ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) уклали договір дарування земельної ділянки (т.1 а.с.13-14), згідно з умовами якого Дарувальник подарував (передав у власність), а Обдаровувана прийняла в дар (прийняла у власність) земельну ділянку площею 0.0700 га, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що дарується, становить 79852.50 грн (п.4) .
У п.15 Договору зазначено, що на дарування земельної ділянки, що дарується, надана заява про згоду дружини дарувальника, ОСОБА_4 .
Договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі за №4538.
Право власності на зазначене вище нерухоме майно 22.08.2014 зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25951837 та №25953365 від 22.08.2014 (т.1 а.с.14, 15), а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №326894493 від 24.03.2023 (т.1 а.с.16-17).
Згідно п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував удаваності оспорюваних договорів дарування з метою приховання інших договорів, укладених саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Позивач не надав належних та достатніх доказів, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли правовідносини, передбачені договорами купівлі-продажу, за умовами яких ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняла це майно та сплатила за нього грошові кошти у сумі 680000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак не погоджується з мотивами, з яких суд першої інстанції при цьому виходив.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України).
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 
1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 
2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 
3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Подібні за змістом висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 в справі №369/11750/15-ц, від 29.01.2020 в справі №711/2892/19-ц, від 13.02.2020 в справі №761/12145/17 та від 23.01.2019 в справі №522/14890/16-ц.
Обґрунтовуючи удаваність оспорюваного договору дарування, позивач посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договору купівлі-продажу.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач ОСОБА_3 визнав, що фактично укладений договір дарування насправді є договором купівлі-продажу, про що надавав пояснення як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, пояснивши при цьому, що мав намір укласти саме договір купівлі-продажу, однак вже в нотаріуса позивач попросив його укласти договір дарування майна своїй дружині. В розписці від 22.08.2014 ОСОБА_3 також підтвердив факт отримання ним коштів за відчужені незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку в сумі 50000 доларів США.
Крім того, як ОСОБА_3 , так і його дружина ОСОБА_4 надали пояснення про те, що як позивач, так і відповідачка 22.08.2014 були присутніми у нотаріуса при передачі коштів та укладенні договорів дарування будинку та земельної ділянки, і саме позивачем було ініційовано укладення договорів дарування замість договорів купівлі-продажу, про укладення яких була попередня домовленість.
Колегія суддів не вбачає підстав не брати до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 , наданих ними в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки жодною зі сторін даної справи не заперечувався той факт, що ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 до укладення оспорюваного правочину не були знайомі ані з позивачем, ані з його дружиною (відповідачкою). Тобто, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є заінтересованими особами у вирішенні справи на користь позивача чи відповідачки ОСОБА_2 , є рівновіддаленими від них, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що йому не було відомо про укладення спірних договорів саме у формі договорів дарування, на увагу не заслуговують.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду у справі №912/3747/20 від 03.11.2022, у якому Верховний Суд констатував, що власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 була обізнана та усвідомлювала, що стороною договорів дарування нерухомого майна (дарувальником) був не ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 . Підстав вважати, що останній, з яким ОСОБА_2 до зустрічі у нотаріуса навіть не була знайома, має намір безоплатно подарувати їй цінне нерухоме майно, у ОСОБА_2 не було. Не встановив наявність таких обставин і суд. Відтак за обставин, що мали місце, ОСОБА_2 повинна була та усвідомлювала, що між сторонами правочинів фактично виникли відносини щодо укладення договорів купівлі-продажу шляхом підписання договорів дарування.
З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що договори дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 (готовність 41%) та земельної ділянки площею 0.07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 22.08.2014, в дійсності були договорами купівлі-продажу.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що кошти, за які було придбано нерухоме майно під час шлюбу, були спільними коштами подружжя, а тому позивач ОСОБА_1 , хоча і не був стороною розписки від 22.08.2014 про отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_2 за придбану нерухомість, однак має безпосереднє відношення до даних коштів та, відповідно, право розпоряджатись ними, а тому і заявляти вимоги у випадку порушення своїх прав.
Підстав вважати, що дана розписка є неналежним та недопустимим доказом у справі у колегії суддів немає, оскільки вона безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт передачі коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договорів, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , була їх ціна.
Суд вважає, що позивачем доведено, що сторони договорів дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договорів купівлі-продажу, а тому позов в цій частині слід визнати обґрунтованим.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 був обізнаний про укладення спірних договорів 22.08.2014 року саме у формі договорів дарування, оскільки сам був ініціатором їх укладення та безпосередньо був присутнім під час їх укладення.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з ч.2 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2023 відповідачка ОСОБА_2 подала до суду письмові заперечення та заяву про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.142-143).
Враховуючи, що позивач був обізнаний про укладення договорів дарування 22.08.2014 саме того дня, а з позовною заявою звернувся до суду лише 27.03.2023, тобто більш як через 9 років, колегія суддів вважає за необхідне застосувати строки позовної давності і, як наслідок, відмовити в цій частині позовних вимог з підстав спливу строків позовної давності. 
Що стосується позовних вимог про поділ майна подружжя колегія суддів зазначає наступне.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
В статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Позовна вимога про поділ майна подружжя у даній справі є похідною від позовної вимоги про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 (готовність 41%) та земельної ділянки площею 0.07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладених 22.08.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , договорами купівлі продажу.
Оскільки в задоволенні даних позовних вимог відмовлено та правова природа вказаних договорів дарування судом не змінена, із врахуванням наведених вище норм законодавства колегія суддів вважає, що майно, яке позивач просить поділити, не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому і в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 — задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий 
Судді