ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 червня 2024 року           справа №200/437/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (повне судове рішення складено 02 квітня 2024 року) у справі № 200/437/24 (суддя в І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,  
                                                           
                                                       УСТАНОВИВ:

Єрьоміна В.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася через систему «Електронний суд» до суду з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності Департаменту стратегічних розслідувань щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу 16.08.2021, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу 16.08.2021. 
В обґрунтування зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу у Департаменті, отримав статус учасника бойових дій. Вважав бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2021 протиправною.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік.
Зобов`язано Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки  у загальній кількості 56 діб, як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
У іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано жодної оцінки твердженням Департаменту про відсутність законодавчих підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, хибно розтлучамено нормативно- правові акти, які регулюють порядок надання та використання таких відпусток, а висновок про необхідність виплати Департаментом грошової компенсації за невикористані дні додаткової вудпустки, як учаснику бойових дій зроблено на підставі положень нормативно-правових актів, які не регулюють порядок надання та використання таких відпусток, що свідчить про неповне дослідження судом всіх обставин у цій справі, що і призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.
Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що як нормами спеціального законодавства, так і нормами загального трудового законодавства не передбачено виплачувати поліцейському, який звільняється зі служби в поліції грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 перебував на службі в органах Національної поліції України (наказ від 11.11.2015 №179 о/к). У період з 01.07.2016 по 20.06.2017 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області (наказ від 24.06.2016 №146 о/с, наказ від 16.06.2017 №38 о/с). У період з 20.06.2017 по 01.12.2019 проходив службу в Департаменті захисту економіки Національної поліції України, про що свідчать відомості із послужного списку.
Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 28.11.2019 №402 о/с відповідно до ст.65 Закону України «Про національну поліцію» ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження служби до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, з 01.12.2019.
З 31.08.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено зі служби в поліції згідно наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 16.08.2021 №270 о/с. 
27 липня 2015 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 використав додаткову відпустку, надану як учаснику бойових дій, у кількості 14 днів за 2016 рік під час перебування на службі в Департаменті захисту економіки Національної поліції України, та у кількості по 14 днів (щорічно) за 2020 рік та 2021 рік під час перебування на службі в  Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України, що підтверджується відомостями особового рахунку за 2020, 2021 роки та довідками Департаменту захисту економіки Національної поліції України  від 14.02.2024 та від 19.02.2024.
Крім того, Департаментом захисту економіки Національної поліції України та Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України повідомлено, що у 2015, 2017, 2018, 2019 роках ОСОБА_1 до керівництва із рапортами про надання йому додаткових відпусток зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не звертався, а отже такі відпустки не надавалися. 
На запит адвоката Департаментом стратегічних розслідувань в листі від 06.12.2023 № 272 повідомлено, що не використана додаткова відпустка, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, не переноситься на наступний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією.  
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації за дні не використаної відпустки як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.
Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.
За приписами частини другої  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та третьої  статті 59 Закону № 580-VIII  служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно зі  статтею 60 Закону № 580-VIII  проходження служби в поліції регулюється цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 92 Закону № 580-VIII  встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, припиняється.
Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» зокрема, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Вказана норма закону фактично встановлює право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.
Тому, аналізуючи положення чинного законодавства місцевий суд дійшов правильного висновку, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою учасника бойових дій, гарантованою державою.
Як зазначалося судами вище, ч. 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Вказані вище норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.
Норми  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки. Однак, відповідачем протиправно не було виплачено позивачу таку грошову компенсацію під час звільнення, чим порушено права позивача та допущено протиправну бездіяльність.
Враховуючи встановлені судами обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік в кількості 56 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі № 200/437/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 20 червня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Е. Г. Казначеєв