ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/30790/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Співак Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 року в адміністративній справі №160/30790/23 (головуючий суддя першої інстанції - Ільков В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                          В С Т А Н О В И В :
Позивач 23.11.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», протиправною;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю батька, який є особою з інвалідністю та потребує постійного стороннього догляду відповідно до медичного висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має батька - ОСОБА_2 , який на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 №147675 є особою з інвалідністю з дитинства внаслідок Другої світової війни та відповідно до Висновку лікарсько-консультативної комісії і Консультативному висновку спеціаліста потребує постійного стороннього догляду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував наявність у позивача законних підстав для звільнення з військової служби та не надав правову оцінку протиправним діям відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військовою служби за сімейними обставинами визначеними чинним законодавством, відповідно до положень підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Вважає, що позивач у своїх діях керувався чинними нормативно-правовими актами та виконав всі дії, які передбачені діючим законодавством.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У період з 21.05.2024 року по 04.06.2024 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. 
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який  є військовозобов`язаним та визнаним придатним до військової служби, 26.01.2023 року призвано на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , з подальшим зняттям з військового обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На  теперішній  час  позивач проходить військову службу в ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач має батька - ОСОБА_2 , який на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 №147675 є особою з інвалідністю з дитинства внаслідок Другої світової війни та відповідно до Висновку лікарсько-консультативної комісії і Консультативному висновку спеціаліста та потребує постійного стороннього догляду.
06.10.2023 року позивач  направив рапорт на ім`я Командира військової частини НОМЕР_1 через ІНФОРМАЦІЯ_4 , у якому зазначив про своє небажання продовжувати військову службу з підстав необхідності здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, та просив звільнити його зі служби. До рапорту позивачем було додано наступні документи:
- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ;
- копія довідки медико-експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 №147675;
- копія довідки лікарсько-консультативної комісії;
- копія консультативного висновку спеціаліста;
- копія паспорта ОСОБА_1 ;
- копія РНОКПП;
- копія витягу з реєстру територіальної громади №2023/002175242;
- копія витягу з реєстру територіальної №2023/007382116.
19.10.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_5 розглянуто рапорт з доданими документами та надано відповідь за № уп/7009, якою роз`яснено, що до повноважень територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки не відноситься розгляд рапортів військовослужбовців, які проходять військову службу в військових частинах або подання звернення до командирів військових частин щодо звільнення їх військовослужбовців. Керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки розглядає рапорти тільки військовослужбовців, які проходять військову службу при територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, відповідно до «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Вказана відповідь разом з рапортом позивача від 06.10.2023 року та  додатками була повернута позивачу та рекомендовано особисто або через свого представника звернутись до керівництва військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, надавши відповідні  документи.
Не погодившись з бездіяльністю військової частини щодо не розгляд  його рапорту про звільнення з військової служби, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів щодо надсилання рапорту із всіма додатками особисто або через свого представника безпосередньому командиру чи командиру військової частини НОМЕР_1 , а також відмови в/ч НОМЕР_1 в прийнятті такого рапорту до розгляду особисто безпосереднім командиром, тому вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо його звільнення з військової служби та зобов`язання вчинити відповідні дії, є передчасними.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента України та діє станом на день розгляду  справи.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232).
Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232 виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Положеннями частини другої статті 2 Закону №2232 визначено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232 видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі по тексту - Положення №1153/2008).
Відповідно до п.6, п.7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.
Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: під час дії особливого періоду                              (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.
Згідно із пунктом 12.9 розділу XII цієї ж Інструкції документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз. 3 п. 241 Положення №1153/2008).
Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за №438/16454, (далі Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.
Як зазначалося вище, позивач 26.01.2023 року призваний на військову службу під час мобілізації.
Вважаючи, що має підстави для звільнення з військової служби, позивач надіслав на адресу Військової частини НОМЕР_1 , через ІНФОРМАЦІЯ_4 , рапорт в якому висловив своє небажання продовжувати військову службу з підстав необхідності здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, та просив звільнити його датований 06.10.2023 року. Разом з тим, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не мають права розглядати рапорти військовослужбовців інших військових частин, та не зобов`язані перенаправляти їх до військових частин.
Вказаний рапорт Металургійно- ІНФОРМАЦІЯ_6 повернуто позивачу та рекомендовано звернутись особисто або через свого представника до керівництва Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення та додатками.
Колегія суддів зазначає, що подаючи рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, позивач не дотримався встановленого порядку з його подачі своєму безпосередньому командиру чи командиру Військової частини НОМЕР_1 , що у свою чергу не перешкоджає йому в подальшому звернутися з відповідним рапортом у встановленому порядку.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо визнання бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення його з військової служби, протиправною, та як наслідок зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби є передчасними, оскільки позивач до  військової частини позивач із відповідним рапортом не звертався, а тому такий рапорт  військовою частиною не отримувався та не розглядався.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмовлення у задоволенні позовних вимог.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Співак Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року в адміністративній справі №160/30790/23 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року в адміністративній справі №160/30790/23 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    
   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко