ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 361/312/20      
провадження № 61-761св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
за первісним позовом  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
за зустрічним позовом  ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Фадєєвою Наталією Ігорівною, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив витребувати з незаконного володіння відповідача у його власність нерухоме майно, а саме: садовий будинок, загальною площею 715,70 кв. м, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 421122232212 (далі - садовий будинок НОМЕР_2 ); земельну ділянку, кадастровий номер 3221282801:02:014:0137, площею земельної ділянки 0,2041 га, цільове призначення ? для індивідуального садівництва, за вказаною адресою. 
У лютому 2021 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними без застосування наслідків їх недійсності.
Позов мотивований тим, що для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики вона 13 червня 2017 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договір іпотеки, за яким передала останньому в іпотеку належні їй садовий будинок НОМЕР_2 та вказану земельну ділянку. 25 квітня 2018 року ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки як іпотекодержатель в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» уклала із ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку НОМЕР_2 і земельної ділянки. 02 листопада 2018 року ОСОБА_3 відчужив садовий будинок і ділянку ОСОБА_1 . 
У подальшому рішенням Броварського міськрайонного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 361/4886/19 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. про визнання договору іпотеки та договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, визнання рішень державних реєстраторів незаконними та їх скасування задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 13 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , де предмет іпотеки є: садовий будинок НОМЕР_2 та земельна ділянка.
Тому ОСОБА_5 не мала права продавати майно ОСОБА_3 , а він, не набувши права власності на спірне майно, не мав права на його відчуження ОСОБА_1 , а тому всі договори є такими, що укладені з порушенням закону. Такі правочини з відчуження майна укладені без згоди і волевиявлення дійсного власника майна.
Вона є власником вказаного майна на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 липня 2019 року між нею та ОСОБА_4 . Під час укладення вказаного договору нотаріус здійснила перевірку права продавця щодо спірного майна. Договори дарування, на підставі яких ОСОБА_4 набула права власності на спірне нерухоме майно, є чинними, а право власності продавця на момент здійснення продажу підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 просила суд:
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2018 року, укладений між  ОСОБА_5  в інтересах  ОСОБА_4  та  ОСОБА_3 , предметом якого є нерухоме майно ? садовий будинок НОМЕР_2 та земельна ділянка, кадастровий номер 3221282801:02:014:0137, площею 0,2041 га; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом якого є вказане майно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 вказане нерухоме майно. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд зазначив, що 25 квітня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірного майна № 2552. На момент переходу права власності на спірне майно за ОСОБА_3 жодних арештів або обмежень не було зареєстровано. Таким чином, оскаржуваний договір купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року № 6535, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , не суперечить вимогам законодавства. Станом на день відчуження майна право власності на майно за продавцем було зареєстроване у відповідності до вимог закону, тому він мав право розпоряджатись ним. Судом при розгляді цієї справи не встановлено наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу. Аналогічний висновок зробив суд у справі № 361/4886/19, обставини встановлені в межах якої є преюдиційними для цієї справи. При цьому ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участі у справі № 361/4886/19, вказаних обставин в загальному порядку не спростувала.
Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задоволено частково. 
Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2023 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 визнано нечинним. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито. 
У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що колегія суддів вважала можливим прийняти відмову ОСОБА_1 від позову. 
Водночас ОСОБА_1 також просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2023 року, однак такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції в повному обсязі.
Оскарженою ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 361/155/21 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа ? ОСОБА_1 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 04 липня 2019 року набула право власності на спірні садовий будинок та на земельну ділянку. ОСОБА_2 заявляла вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, посилаючись на те, що договори купівлі-продажу нерухомого майна від 25 квітня 2018 року та від 02 листопада 2018 року є недійсними з підстав визнання недійсним договору іпотеки і скасування реєстраційних записів про право власності ОСОБА_3 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2023 року у справі № 361/155/21 позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку НОМЕР_2 , укладений 04 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Скасовано запис від 04 липня 2019 року №32257320 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок НОМЕР_2 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу відповідної земельної ділянки, укладений 04 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Скасовано запис від 04 липня 2019 року №32257508 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку.
Колегія суддів вважає, що вирішення позовних вимог у справі № 361/155/21, в межах розгляду якої оскаржуються договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладені 04 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , є визначальним для вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 у цій справі, оскільки набрання законної сили рішенням у справі № 361/155/21 про визнання договорів купівлі-продажу від 04 липня 2019 року недійсними визначатиме наявність або відсутність порушеного права ОСОБА_2 , як власника спірного майна, та впливати на визначення підстав заявлених ОСОБА_2 позовних вимог. 
Отже, існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи №361/155/21, у якій суд встановлює обставини, які впливають на оцінку доказів і не можуть бути встановлені у цій справі, але мають значення для правильного вирішення спору
Аргументи учасників справи
11 січня 2024  року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу апеляційного суду про зупинення провадження у справі та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд з власної ініціативи ініціював розгляд питання про зупинення провадження у справі, однак сторони про цього заперечували, оскільки таким рішенням порушуються права усіх сторін, зокрема в частині ефективності розгляду справи. У матеріалах справи знаходиться достатня кількість зібраних доказів, які дозволяють встановити та оцінити всі обставини та факти, які є предметом розгляду спору. Справа знаходиться на стадії судового розгляду по суті, а тому зупинення провадження не допускається у випадку, передбаченому пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України. Крім того апеляційний суд порушив вимоги статті 367 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що ОСОБА_1 відмовився від позову, вона також подала до апеляційного суду заяву про відмову від позову, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року визнано нечинним, а тому вважає, що її права жодним чином не порушенні та відсутня потреба у розгляді справи судом апеляційної інстанції.
            07 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, справу передати для продовження розгляду до апеляційного суду.
Відзив мотивований тим, що на стадії розгляду справи по суті суд має керуватись імперативною нормою закону - частиною третьою статті 210 ЦПК України, що обмежує право суду зупиняти провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, що зробив суд апеляційної інстанції. 
Питання про зупинення провадження у справі було ініційоване судом, а при його розгляді суд не врахував позицію учасників справи, які категорично заперечували проти зупинення провадження. Водночас суд не брав до уваги те, що у матеріалах справи наявна достатня кількість зібраних доказів, які дозволять встановити всі фактичні обставини справи та ухвалити законне і обґрунтоване рішення. Зупинення провадження у цій справі, враховуючи волю сторін, суперечить принципам та засадам цивільного судочинства в частині дотримання розумних строків розгляду справи та не спрямовано на забезпечення прав і свобод сторін у справі.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від29 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частини перша-третя, шоста статті 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі 
№ 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. У справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності звільнення з роботи позивача. Проте, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, яка переглядається, суд на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України не вказав конкретну іншу справу та обставину, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, у чому саме полягає взаємозв`язок предметів розгляду інших справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. При цьому суди взагалі не аналізували та не встановлювали у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження 
№ 61-5752сво21) вказано, що:
«метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статі і 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Апеляційний суд у даній справі на порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, в якій встановлюються обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, не врахував, що про наявність спору щодо законності наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5 позивачу було відомо ще до звернення з позовом у цій справі, проте при розгляді справи судом першої інстанції такого клопотання, з урахуванням вимог частини третьої статті 210 ЦПК України, не заявляв. За таких обставин, апеляційний суд зробив помилковий висновок про зупинення провадження і оскаржена ухвала апеляційного суду перешкоджає подальшому провадженню у справі.
При вирішенні клопотання щодо зупинення апеляційного провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд має враховувати приписи статті 367 ЦПК України, якою регламентується межі розгляду справи судом апеляційної інстанції й не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
У справі, що переглядається:
апеляційний суд не врахував, що при вирішенні питання щодо зупинення апеляційного провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд має враховувати приписи статті 367 ЦПК України, якою регламентуються межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, й не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду; така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України;
апеляційний суд не звернув уваги, що сторони не ініціювали зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 361/155/21 за позовом ОСОБА_7 , яка не є учасником справи, що переглядається. Апеляційний суд з власної ініціативи вирішив питання зупинення провадження з посиланням на ухвалення у справі № 361/155/21 рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2023 року, якого не існувало на час розгляду та ухвалення рішення судом першої інстанції в цій справі.
За таких обставин підстави для зупинення провадження у справі відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену ухвалу скасувати та передати справу для продовження розгляду до апеляційного суду.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасувати.
Справу № 361/312/20 направити до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції ухвала Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  В. І. Крат
 
Судді:                                                                            Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
А. Ю. Зайцев 
 
                                                                                     Є. В. Краснощоков